Olivier Bourdeaut

EN ATTENDANT BOJANGLES

Copyright © Éditions Finitude – Bordeaux 2015 Published by arrangement with Lester Literary Agency

Translation © 2017 by Alexander Halvoník

Jacket design © 2017 by Nikola Klímová

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5357-5

Rodičom za ich trpezlivosť a láskavosť.

Za to, že mi každý deň preukazovali svoju lásku.

Toto je môj skutočný príbeh s klamstvami na rube i líci, pretože život je často taký.

„Niektorí ľudia sa nikdy nezbláznia...

Ich životy musia byť riadne otravné.“

CHARLES BUKOWSKI

1

Otec mi vravel, že pred mojím narodením bolo jeho zamestnaním loviť harpúnou muchy. Ukázal mi harpúnu i rozpučenú muchu.

– Prestal som s tým, lebo to bolo veľmi ťažké a málo platené, – tvrdil, keď odkladal svoj niekdajší pracovný nástroj do lakovaného kufríka.

– Teraz otváram stanice technickej kontroly. Aj s tým je veľa práce, no vynáša to oveľa viac.

Keď sme sa na začiatku školského roka na prvej hodine predstavovali, s pýchou som sa rozhovoril o jeho povolaniach, no zožal som iba vľúdne napomenutie a poriadny výsmech.

– Za pravdu sa zle platí, najmä ak je smiešnejšia než lož, – poťažkal som si.

Môj otec bol v skutočnosti muž zákona.

– Zákon nás živí! – chichúňal sa pri napchávaní fajky. Nebol ani sudca, ani poslanec, ani notár, ani advokát, nebol nič také. Svoju činnosť mohol vykonávať vďaka priateľovi senátorovi. Informácie o nových legislatívnych opatreniach dostával z prvej ruky, preto sa mohol vrhnúť do nového zamestnania, ktoré mu do posledného punktíka vybavil senátor. Nové predpisy, nové zamestnanie. Tak sa stal „otváračom staníc“. Na zabezpečenie zdravej a bezpečnej autoprevádzky senátor zariadil, že všetci vlastníci automobilov bez výnimky musia svoje vozidlá podrobiť technickej kontrole. Aby sa zabránilo dopravným nehodám, vlastníci starých rachotín i limuzín, používatelia úžitkových vozidiel i nákladiakov každého druhu tak museli priviezť svoje vehikle na zdravotnú prehliadku. Či bohatý, či chudobný, každý sa musel podriadiť. Keďže to bolo povinné, otec chtiac-nechtiac fakturoval draho, veľmi draho. Fakturoval dovoz i odvoz, prehliadku i dodatočnú prehliadku, a súdiac podľa jeho výbuchov smiechu, takto to bolo veľmi dobré.

– Zachraňujem životy, zachraňujem životy! – chichúňal sa s nosom strčeným v bankových výpisoch.

V tých časoch zachraňovanie životov dobre vynášalo. Pootváral bohviekoľko staníc technickej kontroly a potom ich predal konkurentovi. Mame sa uľavilo. Neveľmi sa jej totiž páčilo, že Ocko zachraňuje životy, lebo musel veľa pracovať a takmer nikdy sme ho nevideli.

– Chodím z práce neskoro, aby som s tým mohol skoro skoncovať, – odpovedal jej, čo mi akosi nešlo do hlavy.

Niekedy som otca nechápal. Po rokoch som ho pochopil o čosi lepšie, no nie celkom. Ale tak to bolo dobré.

Tvrdil mi, že sa narodil s neveľkou popolavou šmuhou ľahko sa vydúvajúcou napravo od spodnej pery, ktorá vytvárala dojem pekného, trocha pokriveného úsmevu, no veľmi skoro som pochopil, že to má od náruživého fajčenia fajky. Jeho frizúra s cestičkou uprostred a vlnkami po bokoch mi pripomínala účes pruského jazdca na obraze vo vstupnej hale nášho bytu. Okrem Prušiaka a otca som za celý svoj život nevidel človeka s takou frizúrou. Očné jamky mal trochu hlbšie a belasé oči trochu vypúlené, čo dodávalo jeho pohľadu zvláštny výraz. Hlboký a komický. V tých časoch som ho videl iba šťastného, sám napokon neraz opakoval:

– Som šťastný hlupák! Mama mu na to odpovedala:

– Veríme vám na slovo, Georges, veríme vám na slovo! Celý čas vyspevoval, falošne. Niekedy si popiskoval, takisto falošne, no dalo sa to vydržať, ako všetko, čo ide od srdca. Rozprával krásne príbehy a vo vzácnych chvíľach, keď sme nemali hostí, si prišiel poskladať svoje dlhé chudé telo na moju posteľ, aby ma uspal. Rozprávaním o príšerke, o lese, o srncovi, o škriatkovi, o umrlčej truhle mi odháňal spánok. Najčastejšie som potom precitol a rozjarený skákal po posteli alebo som sa zmeravený od strachu prestrašene schovával za záclonu.

– To sú rozprávky na spanie postojačky,– povedal, keď odchádzal z mojej izby.

Aj v tomto sa mu dalo veriť na slovo. Aby zapudil výstrednosti celého týždňa, v nedeľu poobede sa venoval posilňovaniu. S fajkou v zuboch a s holou hruďou sa postavil pred veľké zrkadlo v pozlátenom ráme s majestátnou hrčou navrchu a cvičil s malými činkami, počúvajúc pri tom džez. Nazýval to „tonická gymnastika“, keďže každú chvíľu prerušoval cvičenie a veľkými dúškami nasával džin s tonikom, pričom hovorieval matke:

– Marguerite, mali by ste skúsiť športovať. Ubezpečujem vás, že je to zábavné a človek sa potom cíti oveľa lepšie!

Na to mu matka, pokúšajúca sa miniatúrnym parazolčekom napichnúť olivu, ktorá plávala v jej pohári s martini, s jazykom medzi zubami a prižmúreným okom, odpovedala:

– Vy by ste to mali skúsiť s pomarančovým džúsom, Georges. Ubezpečujem vás, že potom by ste pokladali športovanie za čosi menej zábavné! A buďte taký láskavý, prestaňte ma volať Marguerite, vyberte mi dáke nové meno, ináč začnem bučať ako jalovica!

Vôbec som nepochopil prečo, no otec nikdy ani dva dni po sebe nevolal matku tým istým menom. I keď sa jej niektoré mená zunovali skôr ako iné, matka si obľúbila tento jeho zvyk a každé ráno som ju v kuchyni videl, ako s nosom v šálke, so smiechom v očiach alebo s bradou v dlaniach pokukuje po otcovi a očakáva jeho verdikt.

– Ó nie, to mi nemôžete urobiť! Nijaká Renée, aspoň dnes nie! Dnes sme pozvali na večeru ľudí! – vyprskla do smiechu, potom sa obrátila tvárou k zrkadlu a pozdravila novú Renée úškrnom, novú Joséphine dôstojnou tvárou a novú Marilou nafúknutými lícami.

– Navyše nemám v šatníku nič pre Renée!

Iba raz do roka mala Mama stále to isté meno. Vždy 15. februára sa volala Georgette. Nebolo to jej pravé meno, no Georgette, svätá Georgina, bola v kalendári deň po svätom Valentínovi. Rodičia nepokladali za veľmi romantické sedieť v reštaurácii v spoločnosti kadejakých milencov z donútenia s objednanou plnou obsluhou. Preto rok čo rok oslavovali Georgette v prázdnej reštaurácii a s obsluhou, ktorá obskakovala iba ich. Otec sa v každom prípade nazdával, že romantický sviatok nemôže mať iné ako ženské meno.

– Ráčte nám, prosím, rezervovať najlepší stôl na meno Georgette a Georges. No povedzte ešte, však vám už nezostali tie hrozné zákusky v tvare srdca? Nie?! Chvalabohu, – povedal a rezervoval stôl vo velikánskej reštaurácii.

Sviatok svätej Georginy vonkoncom nebol pre nich sviatkom prelietavých lások.

Po ukončení príbehu so stanicami technickej kontroly už otec nemusel včasráno vstávať, aby nás uživil, takže sa dal na písanie kníh. Písal v každom čase a veľa. Usadil sa za veľký písací stôl nad svoj papier a písal a písal. Pri písaní sa smial, spisoval všetko, čo mu pripadalo smiešne, plnil fajku tabakom, popolník popolom, izbu dymom, papier atramentom. Jediné, čo sa vyprázdňovalo, boli šálky kávy a fľaše s namiešanými nápojmi. Lenže odpoveď vydavateľov bola stále rovnaká: „Je to dobre napísané, má to humor, ale nemá to ani hlavu ani pätu.“ Matka v snahe utešiť ho a uľahčiť mu tieto zamietavé odpovede hovorievala:

– Videl už niekto knihu s hlavou a pätou? Sotva! Poriadne sme sa na tom nasmiali.

Otec o matke hovoril, že si tyká s hviezdami, čo sa mi zdalo divné, lebo vykala každému vrátane mňa. Matka vykala dokonca i slečne z Numídie, žijúcej s nami v byte, elegantnému a úžasnému vtákovi s červenými neskrotnými očami, ktorý si za pochodu ustavične šuchoril dlhý čierny krk a biele chocholy, odkedy ho rodičia v ich predchádzajúcom živote priviezli z bohvieakej cesty. Vtákovi dali meno Slečna Nadbytočná, keďže nám bol nanič a iba bezdôvodne veľmi hlasno škriekal, na parkety kládol zaoblené pyramídy alebo ma v noci svojím oranžovo-olivovým zobáčiskom budil ďobaním do dverí mojej izby. Slečna akoby vypadla z otcových rozprávok, spávala postojačky s hlavou schovanou pod krídlom. Ako dieťa som sa ju pokúšal napodobniť, ale bolo to čertovsky zložité. Slečna mala najradšej, keď Mama ležala na pohovke a čítala, pričom ju celé hodiny hladkala po hlávke. Slečna zbožňovala čítanie, tak ako všetky dobre vychované vtáky. Raz si Mama zmyslela zobrať Slečnu Nadbytočnú do mesta na nákupy; na túto príležitosť jej zhotovila z perál krásnu vôdzku, no Slečna mala strach z ľudí a ľudia sa zas báli jej škrekotu, lebo sa naozaj rozškriekala ako ešte nikdy. Akási stará dáma s jazvečíkom mame dokonca povedala, že vodiť vtáka na vôdzke po chodníku je neľudské a nebezpečné.

– Chlpy či perie, aký je v tom rozdiel?! Slečna Nadbytočná nikdy nikoho nepohrýzla a podľa mňa je oveľa elegantnejšia ako tá vaša chlpatá klobása. Poďme domov, Slečna, títo úbožiaci sú naozaj prisprostí a hrubí!

Do bytu sa vrátila veľmi rozladená, a vždy keď bola v takom stave, utiekala sa k otcovi, aby mu všetko do podrobností vyrozprávala. A ako zakaždým, keď sa z toho vyrozprávala, opäť sa dostala do formy. Podchvíľou strácala nervy, no nikdy nie nadlho, otcov hlas bol pre ňu najúčinnejším utišujúcim prostriedkom. Potom ju už celý čas nadchýnalo všetko naokolo, za bláznivo zábavný pokladala pohyb ľudí, ktorých sprevádzala radostným poskakovaním. Mňa nemala ani za dospelého, ani za dieťa, ale skôr za postavu z románu. Z románu, ktorý nesmierne a nežne milovala a do ktorého sa každú chvíľu ponárala. O trápeniach a smútkoch nechcela ani počuť.

– Keď už je realita taká sivá a smutná, vymyslite mi nejaký pekný príbeh, vy tak krásne klamete, že by bola škoda, keby ste nám ho nedopriali.

Tak som jej porozprával o svojom vymyslenom dni a ona s nadšením tlieskala a chichúňala sa:

– To bol teda deň, dieťa moje zbožňované, som s vami veľmi spokojná, určite ste sa dobre zabávali!

Nato ma celého vybozkávala. Hovorila, že ma vyzobkáva, a mne sa to jej vyzobkávanie veľmi páčilo. Každé ráno, keď dostala nové meno, mi dala svoju čerstvo navoňanú zamatovú rukavičku, aby ma jej ruka viedla celý deň.

„V niektorých črtách tváre bolo čosi z jej detinského správania, najmä v pekných plných líčkach a zelených očiach sršiacich pochabosťou. Perleťové pestrofarebné brošne, ktorými sa bez nejakého zvláštneho účinku pokúšala skrotiť leviu hrivu, jej dodávali bezočivý výraz rebelujúcej oneskorenej študentky. Jej karmínovočervené mäsité pery akýmsi zázrakom vedeli udržať v zvislej polohe tenké biele cigarety a jej dlhé mihalnice ako posol odmeriavajúci život dávali pozorovateľovi najavo, že už vyrástla. Jej trocha výstredné, ale vrcholne elegantné oblečenie, prinajmenšom niečo v jeho zložení, presviedčalo zvedavé pohľady, že už má v živote kadečo za sebou a že má svoj vek.“

Takto si písal otec do svojho tajného denníka, ktorý som si prečítal neskôr, po všetkom. Možno to nemalo pätu, ale malo to určite hlavu, a nie hocijakú.

Rodičia vždy a všade tancovali. V noci s priateľmi, ráno a popoludní len vo dvojici. Občas som si zatancoval s nimi. Vykrúcali naozaj neuveriteľné figúry, prevracali všetko, čo im prišlo do cesty, otec vyhadzoval matku do vzduchu, zadrapoval sa do nej nechtami po piruete, niekedy aj po dvoch, ba i po troch piruetách. Prehadzoval si ju pomedzi nohy, nechal ju poletovať a vrtieť sa okolo neho ako veterník, a keď ju nechtiac celkom pustil z rúk, Mama sa ocitla zadkom na zemi, so šatami rozostretými vôkol seba ako tanierik pod šálkou. Vždy si na tanec pripravovali šialené koktaily s parazólikmi, olivami, lyžičkami a batériou fliaš. Na komode v salóne pred velikánskou čiernobielou fotografiou Mamy skáčucej vo večerných šatách do bazéna bol krásny starý gramofón, na ktorom sa vždy točila vinylová platňa Niny Simonovej s tou istou piesňou: Mister Bojangles. Bola to jediná platňa, ktorá mala právo krútiť sa na prístroji, ostatná hudba sa musela uspokojiť s modernejšou a trocha ošúchanou hi-fi súpravou. Táto hudba bola skutočne šialená, smutná i veselá zároveň, a matku uvádzala zakaždým do rovnakého vytrženia. Hrala dlho, no zastavila sa vždy priskoro, a matka volala, temperamentne tlieskajúc dlaňami: Dajme tam znova Bojanglesa!

Potom bolo treba rukou uchopiť rameno gramofónu a do drážky platne vložiť diamantovú ihlu. Iba diamant mohol vymámiť takú hudbu.

Náš byt musel byť veľmi priestranný, aby sme mohli prijímať čo možno najviac ľudí. Veľké biele a čierne dlaždice v predsieni slúžili ako obrovská šachovnica na hranie dámy. Otec kúpil štyridsať čiernych a bielych vankúšov a v stredu popoludní sme robili veľké turnaje v dáme pod dohľadom pruského jazdca, ktorý poslúžil ako rozhodca, hoci nikdy nepovedal ani slova. Slečna Nadbytočná občas kazila hru tak, že odtláčala biele vankúše alebo ďobala do nich zobákom, vždy len do bielych, akiste preto, že ich nemala rada alebo si ich až priveľmi obľúbila, ktohovie, nikdy sme neprišli na to, prečo to robila.

Slečna mala ako každý svoje tajomstvá. V rohu haly sa vynímal kopec pošty, ktorý rodičia vytvorili tak, že tam bez otvorenia hádzali všetky listy, čo im prichádzali. Kopec vyrástol do takých úctyhodných rozmerov, že som sa mohol naň hodiť a neublížil som si, bol to vskutku veselý a mäkký kopec, ktorý sa stal súčasťou zariadenia miestnosti.

Otec mi zavše povedal:

– Ak nebudeš dobrý, dám ti pootvárať a roztriediť poštu!

Nikdy to však neurobil. Nebol až taký zlomyseľný.

Salón bol naozajstnou cvokárňou. Boli v ňom dve škaredé kreslá krvavočervenej farby, kde mohli rodičia pohodlne piť, sklenený stolík s pieskom všetkých farieb vo vnútri, obrovská modrá čalúnená pohovka, po ktorej sa odporúčalo skákať, čo mi napokon poradila sama matka. Často si na nej zaskákala so mnou, vyskakovala tak vysoko, že sa dotýkala krištáľovej gule na lustri s tisícimi sviečkami. Ocko mal pravdu: keby chcela, mohla si naozaj tykať s hviezdami. Na starom cestovnom kufri olepenom samolepkami hlavných miest stál oproti pohovke maličký zaplesnený televízor, ktorý už bohvieako nefungoval. Na všetkých kanáloch bežali sivo-čierno-biele obrázky mraveniska. Otec potrestal televízor za zlé programy tak, že mu nasadil somársku čiapku. Občas mi povedal:

– Ak nebudeš dobrý, zapnem televízor!

Dívať sa celé hodiny na televíziu bolo niečo hrozné. Robil to však zriedka, skutočne nebol zlomyseľný. Na kredenci, ktorý matka pokladala za príšerný, nechala vyrásť brečtan, ktorý pokladala za nádherný. Nábytok sa tak premenil na obrovskú rastlinu, púšťal listy a museli sme ho zalievať. Bol to bláznivý nábytok, bola to bláznivá rastlina. V jedálni bolo všetko potrebné na jedenie, veľký stôl a mnoho stoličiek pre hostí, pravdaže, aj pre nás, ktorí sme však neboli až takí dôležití. Do izieb sa vchádzalo z dlhej chodby, v ktorej padali rekordy v behu, zaznamenávané stopkami. Vyhrával vždy otec a Slečna Nadbytočná zakaždým prehrávala; pretekanie nepatrilo medzi jej silné stránky, navyše sa bála potlesku. V mojej izbe boli tri postele – malá, stredná a veľká. Rozhodol som sa ponechať si aj postele, z ktorých som vyrástol, lebo som v každej z nich zažil niečo dobré. Vždy som mal starosti s výberom, i keď otcovi pripadal môj výber ako starosť. Na stene visel plagát Clauda Françoisa v brakovom obleku, z ktorého otec kružidlom urobil terč na hádzanie šípok, keďže sa nazdával, že spevák a tanečník má hlas ako puknutý hrniec, ale chvalabohu, hovorieval otec, spoločnosť Electricité de France tomu urobila koniec, hoci som nepochopil ako a prečo. Otca bolo niekedy vskutku ťažké pochopiť. Podlaha v kuchyni bola vždy zaprataná kadejakými črepníkmi s bylinkami na prípravu jedla; väčšinu z nich však Mama zabudla polievať, takže kuchyňa bola samé seno. No keď už prišlo na polievanie, vždy to prehnala. Z črepníkov sa stali cedidlá a za pár hodín bolo z kuchyne klzisko. Poondiaty brajgel trval dovtedy, kým hlina znovu nenasala prebytočnú vodu. Slečna Nadbytočná mala zaplavenú kuchyňu nesmierne rada. Natriasala krídlami a nadúvala krk, ako sa patrí na spokojného vtáka. Mama hovorievala, že to operencovi pripomína jeho predošlý život. Z povaly, spolu s panvicami a kastrólmi, viselo sušené bravčové stehno, ktoré vyzeralo nechutne, no chutilo znamenite. Kým som bol v škole, Mama pripravila plno dobrôt na jedenie a poodnášala ich predavačovi, ktorý nám ich priniesol späť práve vtedy, keď bolo treba, čo vždy šokovalo návštevy. Chladnička bola pre toľkých návštevníkov primalá, takže bola jednostaj prázdna. Mama pozývala na jedlo hŕby ľudí v hociktorej fáze dňa: priateľov, niektorých susedov (prinajmenšom takých, ktorých neodstrašil hluk), bývalých otcových kolegov, domovníčku, jej manžela, poštára (ak mal rannú obchôdzku), obchodníka z ďalekého Magrebu, ktorý bol práve dolu vo svojom obchodíku, a raz dokonca otrhaného starca, ktorý strašne smrdel, ale napriek tomu pôsobil spokojne. Mama bola na nože s hodinami. Niekedy som prišiel domov zo školy v čase olovrantu a na stole bolo jahňacie stehno, inokedy zas bolo treba čakať na večeru trebárs aj do polnoci. Tak sme trpezlivo čakali, tancovali sme a napchávali sa olivami. Stalo sa, že sa priveľa tancovalo a nezostal čas na jedlo. Vtedy, zvyčajne neskoro v noci, sa Mama rozplakala, aby mi ukázala, ako ju to trápi. S tvárou zmáčanou slzami a presiaknutá vôňou koktailu ma celého vyzobkala, stískajúc ma tuho v náručí. Moja matka už bola taká, a tak to bolo dobre. Hostia sa veľa a hlučne smiali a niekedy boli zo smiechu takí unavení, že strávili noc v niektorej z mojich dvoch postelí. Ráno sa dali zobúdzať škrekotom Slečny Nadbytočnej, ktorá naozaj nemala zľutovanie s ranným vyspávaním. Keď sme mali hostí, spal som vždy vo veľkej posteli, takže som ich po zobudení našiel poskladaných ako harmoniky v mojej detskej postieľke, čo ma vždy nesmierne pobavilo.

Table of Contents

Start

1