Přeložil:

MARTIN NOVÝ

Leo Kessler: Závod s časem

Vydání první

Copyright © 1996 by Charles Whiting

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2017 jako svou 2087. publikaci

Přeloženo z anglického originálu The Japanese Princess vydaného nakladatelstvím SEVERN HOUSE PUBLISHERS LTD,

Velká Británie, v roce 1996

Český překlad © 2017 Martin Nový

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Mapa Jiří Chodil

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0512-7 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0513-4 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Leo Kessler

ZÁVOD S ČASEM (ukázka)

Pátá část z cyklu

De Vere Smith

Předmluva autora

V roce 1927, když námořní kapitán sir de Vere Smith, nositel Viktoriina kříže, tisku dvacátých let minulého století známý jako „Obyčejný Smith“, opouštěl se svou posádkou Swordfishe Evropu a vydával se na Dálný východ, bojoval již téměř deset let v oné zvláštní stínové válce.

Od momentu, kdy obdržel „tajný Viktoriin kříž“, jak jej tisk nazval, vykonal pro britskou tajnou službu několik velmi nebezpečných a významem zásadních akcí. Ovšem ani on, ani jeho muži netušili, že akce v Číně bude ze všech těch, které podnikli, zdaleka nejdůležitější. Jejich úkolem bylo zabránit válce mezi japonskými militaristy a čínskými nacionalisty, a tím udržet řád, nastolený britským impériem na Dálném východě.

V Číně, plné vojáků, banditů, špionů a prostitutek a řídící se starými obyčeji, kde „cizák“ mohl snadno beze stopy zmizet, se posádka Swordfishe pustila do krajně složité tajné operace, v níž čelila nejen Japoncům, čínským nacionalistům a komunistům, ale také velké řece Jang-c’-ťiang[1].

1 Pro označení nejslavnější čínské řeky (a třetí nejdelší řeky na světě) je v knize zvoleno toto pojmenování, případně český překlad Modrá řeka. Sami Číňané ale tímto názvem označují obvykle jen dolní část toku, celé řece většinou říkají Čchang-ťiang [tradiční česká transkripce, v překladu Dlouhá řeka], do pchin-jinu, což je samotnou Čínou prosazovaný přepis znaků do latinky, se název převádí jako Cháng-Jiāng. Název Jang-c’-ťiang se pak do pchin-jinu převádí jako Yángzĭ Jiāng. Anglický přepis, který je celosvětově nejrozšířenější, řeku označuje jako Yangtze a nedělá rozdíl mezi tím, čemu se v Číně v pchin-jinovém přepisu říká Yángzĭ Jiāng a Cháng-Jiāng. Poznámka redaktora.

Do svého deníku si Smith 30. září 1927 zapsal: „Dnes jsme opustili Čínu. Velká úleva. Téhle neskutečně kruté a komplikované zemi nerozumím. Smrt tu člověka potká velmi snadno.“ Zdá se, že ani po téměř sedmdesáti letech se toho mnoho nezměnilo.

Leo Kessler, York, 1995

Prolog

ÚNOS JAPONSKÉ PRINCEZNY

„Mluvíte anglicky?“ zeptal se s nadějí v hlase potící se tlouštík, dopisovatel Tribune.

Žena se silně napudrovanou tváří a rudými rty se zaculila a zahihňala, jelikož věděla, že takové chování lidé ze Západu u Japonky očekávají, a nervózně šeptla: „Ano, mluvit.“

„Výborně!“ zvolal dopisovatel Tribune úlevně. Očima přeměřoval dívčinu postavu, jejíž křivky neumělo skrýt ani chytře střižené kimono.

Zamávala si vějířem před tváří, opět jen proto, aby předstírala nervozitu.

„Já mluvit velmi pomalu,“ řekl tlouštík a přehnaně přitom špulil rty, „vy potom dobře rozumět a moci mi odpovědět, ano?“

„Ano,“ špitla a přemítala, jestli má dodat „velmi dobře“. Ale rozhodla se, že to už by bylo příliš.

Nábřeží Bund za tlustým Američanem kypělo ruchem: kmitající hubení rikšové s vytrénovanýma nohama, staré babizny s velkými slaměnými klobouky, belhající se na křivých nohách a hlasitě vychvalující své zboží, důležití Evropané ve velkých autech s čínskými řidiči, kteří si za ustavičného troubení razili cestu davem, či velcí, jak dravci ostražití Sikhové v typických turbanech a s bambusovými holemi v rukou, které byli při sebemenší provokaci připraveni použít. Výjev utopený ve směsici hluku, orientálního zápachu, horka a prachu jen potvrzoval pověst Šanghaje coby věčně živého města.

„Vy přijet sem, aby vzít generála Kamejamu,“ položil první otázku Američan. „Proč vy to udělat? Generál velmi starý, skoro třikrát víc.“ Na jeho buclatém obličeji se perlil pot, když se snažil otázky formulovat tak, jako by mluvil s nějakým tupým děckem.

Taišó, její tělesný strážce s oholenou hlavou a tvrdým výrazem ve tváři, se mračil. Neslušelo se, aby se vzdělaný člověk potil – to patřilo pouze k prostým venkovanům. Tím se degradoval na jejich úroveň.

„Mně to nařídit,“ naznačila tajemně a znovu se přitom zaculila, potěšená z toho, jak tomu troufalému Američanovi dává zabrat. „Císař.“ A na důkaz poslušnosti vůči panovníkovi, jehož vůli nelze zpochybnit, si teatrálně povzdechla. Taišó, stojící za ní, ji napodobil, ačkoli nerozuměl jedinému anglickému slovu.

„Páni!“ vydechl v úžasu dopisovatel, zatímco cosi spěšně čmáral do notesu, na němž se rozpíjely kapky potu, stékající mu z čela. „Sám císař to nařídil… Ale probůh jak vás může Hirohito nutit do sňatku, když vy nechcete?“ Vzápětí si uvědomil, že mu nemusela rozumět, a zopakoval otázku ve zjednodušené formě: „Proč císař vám nařídit vdát se?“

Udiveně se na něj zadívala. Plaché uculování náhle vystřídala aristokratická pohrdavost. „Protože,“ odvětila stroze, „jsem stejně jako celé Japonsko majetek císaře a udělám vše, co si přeje.“

Dopisovatel Tribune nevěřícně protáhl obličej. „Sakra,“ vydechl, „vy mluvíte anglicky skoro tak dobře jako já.“ Bezděčně si posunul propocený panamák víc do týla, jako by nevěřil vlastním uším.

„To bych tedy měla,“ pokračovala v dokonalé angličtině. Trochu se pásla na rozpacích amerického novináře a současně vyhlížela vůz, který jí měl generál do přístavu poslat. „Můj nedávno zesnulý otec mě před pěti lety poslal na Smith College.“

Tlustý dopisovatel uznale hvízdl. „Ta patří do Břečťanové ligy. Na tenhle typ škol se moc Japončíků… ehm, Japonců,“ opravil se, „nedostane.“

Nic na to neřekla, a tak se zeptal: „Říkala jste, že vás císař vlastní. Jak je to vůbec možné?“

„Císař vlastní celé Japonsko i se všemi jeho obyvateli,“ odpověděla proklamativně.

„No páni!“ podivil se opět Američan.

V duchu se usmála. O císaři si myslela své, ale líbilo se jí dělat pitomce z tohohle nemožného tlustého Američana, který větřil senzaci a začal se víc a víc vyptávat. „Císař je bůh,“ pokračovala. „Lékaři se nesmí dotknout jeho císařského těla, aniž by měli na rukou hedvábné rukavice. Jeho krejčí se ho nesmějí dotknout. Musejí mu brát míru z povzdálí. Když projíždí ulicemi, nikdo se na něj nesmí dívat shora. Dokonce všechna okna musejí mít staženou roletu. Dopravní policista, který pošle císařův vůz špatným směrem, je povinen spáchat rituální sebevraždu. Strojvedoucí musejí udělat totéž, jestliže se vlak s císařem opozdí o více než minutu…“

Chrlila na Američana šokující detaily, byť některé z nich byly naprosté lži, a bavila se tím, jak si užaslý dopisovatel každý z nich poctivě zapisuje a přitom dokola mumlá: „Neříkejte… No krucinál, to snad není pravda…“

Chvíli tlouštíka trápila, brzy ji to však začalo nudit. Otočila se ke svému strážci a vyštěkla: „Kde je generálův vůz? Už tady měl dávno být!“

Taišó, který jako poddůstojník kdysi sloužil v generálově pluku, se krátce uklonil a řekl: „Ano, princezno. Něco se asi –“ Větu už nedokončil. Místo toho rychle sáhl do pravé kapsy, v níž měl pistoli. Jenže příliš pozdě.

Vzduchem proletěl nůž a zabodl se mu doprostřed hrudi. Brada mu poklesla, zavrávoral. Vůlí se snažil udržet na nohou, ale marně. Podklesl v kolenou a sunul se k zemi.

Její drobná ručka vylétla k ústům a zakryla je. „Taišó!“ vykřikla.

„Ne, mě ne!“ zabublal podivně strachem ochromený Američan a zíral na strážce, který právě zemřel u princezniných nohou.

Statný Číňan, který se až dosud s přimhouřenýma očima jakoby omámený opiem letargicky opíral o protější zeď, zničehonic vystřelil vpřed. Jeho velké ruce, schované předtím za zády, svíraly kus provazu. V mžiku s ním přiskočil k tlustému dopisovateli Tribune, bleskurychle mu jej přehodil kolem krku a silně zatáhl. Američan vytřeštil oči a začal sebou prudce škubat. V pudu sebezáchovy zahákl masité prsty za smyčku, která se mu zařezávala do kůže, ale Číňan nepovolil. Za chvíli tlouštíkův obličej zmodral, zkřivený do agonické masky. Z jeho škrceného hrdla vycházelo přerušované chrčení, věštící brzký konec.

„Co se to tu ksakru děje?“ zaklela princezna, aniž by si uvědomila, že americká angličtina jí je teď k ničemu.

Kolem ní a umírajícího Američana se začal srocovat dav přístavních dělníků. Rozruch popudil velkého sikhského policistu, hlídkujícího na rohu ulice, který zvedl k ústům píšťalku a vztekle na ni zahvízdal. U davu zabrzdilo evropské auto. Z okénka vyhlédl postarší muž a zařval: „Co to tady vy zatracení žluťáci vyvádíte?“ Jeden z Číňanů ho vší silou praštil dřevěnou holí. Muž se svalil zpět na sedadlo, z rozbité hlavy mu prýštila krev.

Princezna Sadako, v sesterstvu Smith College řečená Sadie, pochopila, že je zle. Patrně se stala obětí připravené akce. Dopisovatel Tribune nejspíš dostal zaplaceno, aby ji zaměstnal otázkami a tím umožnil banditům překvapivý útok. Rozhlédla se, popadla svou šperky posázenou kabelku a zašmátrala v ní po malé dámské pistoli, kterou jí pod dojmem hollywoodských gangsterek dal otec na cestu do Ameriky.

Nahmatala zbraň a odjistila ji. Z úst tlustého Američana, zhrouceného vedle ní, děsivě visel jazyk jako kousek purpurové kůže. Byla sama, obklopená dvěma mrtvolami a agresivní lůzou.

Jakýsi Číňan s tváří zjizvenou od neštovic a dlouhým copem, na jehož nošení se už řadu let vztahoval zákaz, se tlačil davem k ní. Namířila na něj pistoli, protože momentálně představoval největší nebezpečí. Muž byl ale rychlejší. Jedním máchnutím paže odrazil princezninu zbraň do strany. Ozval se výstřel, mířící neškodně do vzduchu. Současně s ním pravou rukou vtiskl chomáč vaty, napuštěný chloroformem, princezně do tváře. Ďábelsky se na ni zazubil, sám podrážděný výparem omamné látky.

Pomohl si volnou paží, kterou oběti znemožnil pohyb. Princezna se zuřivě bránila, jenže Číňan měl sílu jako býk. Netrvalo dlouho a podlehla. Pistole jí vyklouzla z ruky, nohy ochably, v uších jí hučelo. To poslední, co si pamatovala předtím, než ztratila vědomí, byla ruka útočníka v jejím rozkroku a jeho chraplavý smích. Pak ještě cítila, že ji kdosi zvedá, a dál už nebylo nic, jen černý závoj zapomnění…

O sto metrů dál generál Kamejama, sedící ve velkém desotu, spustil záclonku a spokojeně kývl ke kapitánovi Motovi ze zpravodajské služby: „Už ji mají. Dobrá práce, Moto.“

Malý zavalitý kapitán s kostěnými brýlemi na nose si dopřál letmý triumfální úsměv. Hned ale zvážněl a v duchu armádních předpisů náležitě projevil úctu k představenému. „Děkuji, pane generále,“ zadrmolil řízně a přidal mírnou úklonu.

Generál však jako by ho neslyšel. Hrbil se nad samurajským mečem, jejž držel mezi koleny, a sípavě oddechoval. Jeho vrásčitá tvář, pokrytá jaterními skvrnami, vypadala ustaraně. Moto asi tušil proč. Únosem své nastávající se generál dopustil těžkého zločinu a velmi dobře to věděl. Navíc byla princezna Sadako příbuzná císařovny, příslušnice jednoho z pěti nejurozenějších japonských rodů. Kdyby se plán jakkoli zvrtl, generálovi by nezbylo než spáchat seppuku. A Moto by ho zřejmě musel následovat.

Vzduch postupně plnil jekot sirén blížících se policejních vozů, spěchajících k Bundu. Na místo únosu se začali sbíhat také pochůzkáři, kteří bez ustání foukali do píšťalek a štěkali výhrůžky na srocené Číňany. Odkudsi přiletěl kámen a z boku zasáhl generálovu limuzínu.

Náraz probudil Kamejamu ze snění. Slonovinovým jílcem svého meče poklepal na zatemněné okénko, rozdělující interiér vozu na dvě části. „Haj,“ ozval se řidič za ním a nastartoval.

Moto nenápadně zašilhal ke generálovi. Ustaranost z jeho staré tváře zmizela, místo ní nastoupilo nezlomné odhodlání – totéž odhodlání, které z něj před dvaceti lety učinilo hrdinu rusko-japonské války. „Museli jsme to udělat,“ procedil skrz pevně semknuté rty. „Pro blaho Japonska, pro blaho císaře.“ Napřímil se a obřadně kývl hlavou směrem k Tokiu.

„Pro blaho Japonska a pro blaho císaře!“ zopakoval po něm se zbožnou úctou Moto.

Kola velkého těžkého desotu pomalu přejela mrtvá těla tlustého Američana a princeznina tělesného strážce. Jejich krev se smísila s upuštěnou třešňovou snítkou, kterou chtěla Sadako darovat generálovi. Vůz nabral rychlost a ztratil se v ulicích města…

První část

POHANSKÁ CHAMRAĎ

1

Když oba mladí muži vešli do tajné podkrovní kanceláře na Queen Anne’s Gate, ihned si všimli, že C nevypadá dobře. Kdysi tvrdá, jak do kamene tesaná tvář ochabla a ztratila jiskru. Ani jeho stisk ruky už nebyl tak pevný jako dřív. Byl vlažný a bez života.

Pokynul bývalým důstojníkům Královského námořnictva, aby se posadili, a trochu unaveně se vrátil za stůl, jenž pamatoval už admirála Nelsona. Spojil ruce za zády a chvíli nic neříkal. Hosté si vyměnili letmý pohled. Jako by to byl signál, aby začali dumat nad tím, kvůli čemu je tentokrát C předvolal – sem do obskurního sídla štábu britské tajné služby, k němuž patřila skrytá schodiště a privátní výtahy, stejně jako drsně vyhlížející důstojníci, kteří vypadali, že jsou ochotní zabít za zlatý sovereign, což už i nejspíš udělali.

C si povzdechl, upravil si monokl a pohlédl na dvojici mladých mužů před sebou: Smithe, držitele Viktoriina kříže a v Británii známého pod přezdívkou Obyčejný Smith, a jeho zástupce „Dickieho“ Birda. Měl tyto mladíky obzvláště rád. Podle jeho mínění představovali to nejlepší, co stará dobrá Anglie mohla nabídnout. Věřil, že pokud internátní školy budou dál produkovat takové odvážné a důvtipné vlastence, nemusí se král o osud svého impéria obávat.

„Čeká vás dlouhý výlet,“ prolomil C napjaté ticho, vznášející se ve zšeřelé místnosti, jejíž záhadnost podkreslovala sbírka map, modelů letadel či souprava zkumavek a lahviček s chemikáliemi. „Do Číny.“

Smith tiše hvízdl.

Dickie Bird, který si už v sedmnácti letech vysloužil Kříž za vynikající službu, pronesl mírně potrhle, jak míval ve zvyku: „Fíha, do Číny, no tak to je něco!“

C na něj vrhl přísný pohled, jímž nejednou zmrazil své podřízené na palubě bitevní lodi, které před válkou velel. „Ano, milý Birde, nasednete do jednoho z těch nových létajících člunů a poletíte až do Šanghaje. Cesta vám zabere asi týden.“

Smithova hezká tvář se zatvrdila. Cítil, jak se mu rozbušilo srdce. Už bezmála tři měsíce lenošil s posádkou Swordfishe na pobřeží východního Yorkshiru a začal se pomalu nudit. Kromě toho jeho mužům chyběl zvláštní příplatek a příděly, které dostávali za účast v ostré akci. „Takže se můžeme těšit na nějakou prima práci, pane?“

„Ano,“ odvětil C, „a zřejmě také na pořádné trable.“ Zachmuřeně vyhlédl z okna, skrápěného velkými kapkami deště, které stékaly po skle jako chladné slzy. „Viděli jste v posledním čísle Punche ten kreslený vtip? Ten totiž vcelku věrně vystihuje tamější nepřehlednou situaci. Čína se zmítá v naprosté anarchii.“

„Ano, pane, viděl jsem ho,“ řekl Dickie Bird s lehkomyslným úšklebkem. „Britský Tomík hlídá zadrátovanou bránu do šanghajské mezinárodní čtvrti, za kterou mu zaťatou pěstí hrozí nějaký čínský pradlák. A ten voják mu říká: ‚Radši hned odejděte, pane Ču-Čin-Čou. Nezajímá mě, ke které straně patříte, jestli chcete dělat virvál, běžte jinam. Tohle je soukromý pozemek!‘“ Když odcitoval text vtipu, vítězně roztáhl koutky.

C zkrabatil čelo a příliš troufalého Birda káravě provrtal očima. „Ano,“ přisvědčil, „ale nejde pouze o útoky na mezinárodní čtvrť. Je to ještě horší. Chaos zachvátil celou Čínu a v ohrožení se ocitly nejen obchodní zájmy, ale i stabilita v oblasti. Máme dost problémů v Egyptě a Indii, o Irsku nemluvě. Válku na Dálném východě teď opravdu nepotřebujeme.“ Ztěžka si povzdechl jako k smrti unavený člověk.

„Bože, válka,“ vydechl ustaraně Smith. „Vím, že čínští nacionalisté a komunisté jsou už delší dobu v sobě, ale aby kvůli tomu vypukla regulérní válka, to snad –“ Zjevně na to ani nechtěl pomyslet.

C pomalu pokýval hlavou. „Je to tak, Smithi, hrozí válka, a pořádná. Za účasti Japonců, pravděpodobně i Sovětů. A možná dokonce i těch bezpáteřných Američanů, kteří dnes tak rádi nechávají druhé, aby za ně tahali horké kaštany z ohně. Zkrátka byla by to katastrofa!“

„Rozumím, pane,“ řekl pomalu Smith, ačkoli opak byl pravdou. Jeho hlavně zajímalo, jakou roli v tom zmatku někde daleko v neznámé Číně bude se svými muži mít. Šéf tajné služby mu už svěřil nejeden důležitý úkol, ale tenhle se přece jen vymykal. Proto se také nemohl dočkat, až se dozví podrobnosti.

Jenže C si dal načas – víc než obvykle. Možná je opravdu nemocný, napadlo Smithe. Zpravidla hovořil stručně a jasně, vždy hned mířil k jádru věci. „Nepamatuji si,“ řekl ztěžka a díval se přitom z okna na provazy studeného deště, „že bych od války zažil tak komplikovanou situaci.“ Znovu se zachmuřil. „Je to jeden velký, nesrozumitelný guláš, že člověk ani neví, kde začít.“

Dickie Bird věnoval Smithovi tázavý pohled. Ten jen lehce pokrčil rameny, jako by chtěl říct, že se šéfovou podivnou váhavostí nemůže nic dělat.

„Jak asi víte,“ pokračoval ve stejně pomalém tempu, „čínští komunisté v čele se svým rolnickým vůdcem Maem Ce-tungem vedou ozbrojený boj proti nacionalistické vládě generalissima Čankajška. O prvním toho mnoho nevíme, pouze to, že je zcela bezohledný. O druhém víme více, mimo jiné to, že v krutosti a bezohlednosti si s Maem nijak nezadá. Oba tito vůdci svorně cítí nenávist vůči cizincům, kteří žijí a podnikají v enklávách na čínském území, tedy Brity, Američany, Francouze, Japonce a další. V těch, které patří nám, máme vlastní policii, vojsko a úřady, téměř jako by se jednalo o britská výsostná území. A to Číňanům přirozeně velmi vadí.“

Dickie Bird pohrdlivě zkřivil rty. „Ti zatracení nevděční žluťáci,“ utrousil, „nevědí, co je pro ně dobré.“

„Pěkně řečeno, Birde,“ upřímně souhlasil C. „Jenže tak už to chodí. Bohužel jen hrstka ze všech těch černých, hnědých a žlutých chápe, že je pro ně požehnání být pod vládou Jeho Veličenstva. Ale zpět k naší věci. Kromě oněch dvou soupeřících čínských stran se v oblasti angažují další síly. Japonci touží po expanzi, samozřejmě na úkor Číny. Sledují situaci a čekají na to, až se politicky rozdělená země rozpadne, aby do ní mohli vtrhnout. Dalším hráčem jsou Sověti. Ti jako vždy nevynechají jedinou příležitost k výpadu proti demokratickému světu –“

„Takže máme co dělat se čtyřmi hráči na jednom velkém hřišti,“ přerušil netrpělivý Smith svého nadřízeného, jehož přednáška se mu zdála být už příliš rozvláčná. „Čínskými nacionalisty, čínskými komunisty, Japonci a pochopitelně Sověty.“

„Přesně tak, můj milý Smithi. A do tohoto náramně zajímavého rozestavení vpadla událost, která by celou hru mohla povýšit na mezinárodní konflikt s dalekosáhlými důsledky.“

Smith nasucho polkl. Tušil, že jde o pořádný malér, jinak by je C do Londýna nepovolával. „Jaká událost, pane?“ zeptal se, s každou vteřinou stále nedočkavější.

Šéf tajné služby se na něj a potom na Birda beze slova podíval. „Myslím, že dál už nechám mluvit vašeho starého známého.“ Dřív než stačili zareagovat, stiskl C tlačítko zvonku.

Červené světlo zvenčí nade dveřmi kanceláře se změnilo v zelené. Vzápětí se dveře otevřely a dovnitř rázně vstoupil statný důstojník.

„McIntyre!“ zvolali takřka současně Smith s Birdem. Oba povstali, aby se s ním pozdravili. „Jaké překvapení, kapitáne!“ dodal posléze první z nich.

„Majore,“ opravil ho suše kanadský zpravodajský důstojník, jehož hruď zdobila stužka Vojenského kříže. Vnitřní kapsa blůzy uniformy byla nápadně vyboulená, což naznačovalo, že navzdory předpisům má u sebe revolver. Smith se tomu ani nedivil, protože Kanaďan s typicky křivým úsměvem na škaredé tváři si s předpisy příliš velkou starost nedělal.

Trojice mužů si rychle podala ruce a Smith si povšiml, že na rozdíl od Německa, kde se před čtyřmi roky naposledy viděli, byl major opálený, jako kdyby už nějakou dobu pobýval v teplých, slunečných krajích.

McIntyre nedbale zasalutoval C a bez dovolení si na věšák odložil pomačkanou brigadýrku. „Ti mizerní Hunové mě loni vyhnali z Německa,“ pronesl na úvod. Trousil slova typicky koutkem úst a přitom neustále těkal očima sem a tam, jako by čekal, že se každou chvíli něco semele. „Bylo tam pro mě už moc horko. A tak jsem zase zpátky u horalského pluku – oficiálně.“ Vytáhl z kapsy zelený balíček woodbinek, zapálil si cigaretu a sfouknutou zápalku odhodil šéfovi na jeho vzácný perský koberec.

„Protože neoficiálně,“ doplnil McIntyrea C, aniž by se byť náznakem pohoršil nad tou nevychovaností, „major pracuje v Šanghaji pro mě, o čemž ví jen pár tamních zasvěcených.“

„To znamená,“ vyfoukl zvolna nosem dým McIntyre, „že mám v merku místní komunisty a všelijaké lumpy a k tomu řídím síť práskačů. A věřte mi, je jich víc než dost.“

Smith se v duchu usmál. Kanaďan stále zůstával věrný své pověsti. Byl to samorost, jemuž jako většině vojáků ze zámořských dominií chyběl britský respekt k autoritám a který se s ničím moc nemazal. Podobných chlapíků Smith poznal za války hodně. Dobrovolně odešli bojovat za svou „starou vlast“ a těm z nich, kteří přežili zákopová jatka šestnáctého a sedmnáctého roku, se dostalo dočasné výsady stát se „důstojníky a džentlmeny“. Sám McIntyre měl ovšem do obrazu náležitě vychovaného džentlmena hodně daleko, na to vyhlížel příliš neotesaně, divoce a hrubě. Každopádně mít tohoto silného a odolného Kanaďana po svém boku, když šlo do tuhého, bylo k nezaplacení. Smith to věděl z vlastní zkušenosti.

„Major McIntyre přiletěl z Číny na můj rozkaz zvlášť kvůli vám,“ navázal C, „aby vás vybavil patřičnými informacemi a uvedl vás do obrazu. Do Šanghaje odletíte všichni tři společně.“

„A co Swordfish?“ položil zcela logickou otázku Dickie Bird.

C ji samozřejmě čekal, vždyť plavidlo bylo nedílnou součástí všech předešlých tajných operací, na které tuhle nerozlučnou dvojku vyslal. „Tentokrát se budete muset obejít bez něj, pánové,“ oznámil stroze. „Ale nezoufejte, naše námořní základna v Číně má pro vás připravený zbrusu nový člun, nejmodernější typ, postavený u Thornycroftu loni. Bylo mi řečeno, že je to prvotřídní loď.“

„Bezva, pane,“ zasmál se vesele Dickie Bird, jemuž se vidina úplně nového člunu očividně zamlouvala.

Při slově „bezva“ McIntyre málem spolkl cigaretu, ale ovládl se. Naštěstí neduživého bývalého námořního důstojníka znal a věděl, že není žádná změkčilá padavka, jak možná na první pohled vypadal.

„Tak, McIntyre, povězte Smithovi a Birdovi všechno, co víte,“ řekl šéf tajné služby Kanaďanovi a těžce dosedl do křesla za psacím stolem, jako kdyby pro něj poslední dobou každý pohyb znamenal velkou námahu.

McIntyre uhasil cigaretu o holínku, mrkl na okno, zalévané nekončícím přívalem kapek, a řekl: „Zas tolik toho není, ale dobře poslouchejte.“ Jeho modré oči několikrát střídavě ulpěly na Smithovi a Birdovi, a když se ujistil, že mu oba visí na rtech, spustil: „Japonská princezna, která si měla vzít japonského generála, velitele enklávy v Šanghaji, se stala obětí únosu. Naším úkolem bude ji najít. Pokud se nám to nepodaří, hrozí průšvih, zavánějící novou světovou válkou. Teď vám povím, jak celá ta zpropadená věc pro mě a mého pomocníka pana Čena začala…“

Obyčejný Smith nebyl zrovna člověk, který by měl zálibu ve fantazírování. Tentokrát mu ale popustil uzdu. Přestal vnímat Kanaďanovo vyprávění a začal dohlížet důsledky toho, co McIntyre před chvílí řekl. Bože, ne, pomyslel si s mrazením v zádech, jen ne další světovou válku…

Table of Contents

copyright

titul

Předmluva autora

Prolog

Únos japonské princezny

První část

Pohanská chamraď

1