When Lenin Lost His Brain

When Churchill Slaughtered Sheep

Copyright © Giles Milton, 2010, 2011, 2012, 2013, 2014, 2015

Translation © Jan Kozák, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN 978-80-7565-110-5

Věnuji Josephovi.

Část I.

Když Lenin přišel o mozek

Od dvanácti do čtyř hodin vystupuje v čísle 225 na Piccadilly, poblíž horního konce Haymarketu, HOTENTOTSKÁ VENUŠE. Vstup 2 šilinky. Právě přijela z nitra Afriky, největší fenomén, jaký kdy byl v této zemi vystavován. V metropoli pobývá jen krátce.

Reklama na „Hotentotskou Venuši“ Sarah Baartmanovou, okolo r. 1810

Když Lenin přišel o mozek

Z jeho tváře pravidelně otírají plíseň a tělo příležitostně koupou v glycerinu, aby nehnilo. Přestože je vystaveno už skoro devět desetiletí, balzamované tělo se zachovalo v pozoruhodném stavu. Lenin vypadá, jako by jen spal hlubokým spánkem.

Skrývá však tajemství pouhým okem téměř neviditelné. Než ho nabalzamovali, rozřízli vědci Leninovu lebku a opatrně vyňali mozek, aby jej mohli prozkoumat pod mikroskopem. Sovětský režim chtěl znát podstatu Leninova génia.

Takový průzkum ovšem poděsil vdovu po Leninovi, Naděždu Krupskou. Když její manžel 21. ledna 1924 zemřel, prosila, aby jej pohřbili na parcelu vedle její milované matky. „Nestavte v jeho jménu žádné budovy ani monumenty,“ řekla.

Jenomže Leninovi kolegové z politbyra ostře nesouhlasili. Chtěli, aby se z jeho mrtvoly stal trvalý pomník revoluce. Předseda Leninovy pohřební komise Felix Dzeržinskij prohlásil: „Pokud to věda umožňuje, musí se Leninovo tělo zakonzervovat.“

To představovalo skutečný problém. Od starých Egypťanů bylo známo mnoho balzamovacích metod, ale žádná z nich nezaručovala, že se věrně zachová Leninova podoba.

Když se zeptali význačného sovětského patologa Alexeje Abrikosova, zda je to možné, odpověděl ve smyslu, že „v současné době věda takové prostředky nemá“. Jiní s ním však nesouhlasili. Vladimir Vorobjov, profesor anatomie na univerzitě v Charkově, tvrdil, že „mnoho anatomických složek lze konzervovat celá desetiletí, takže se klidně můžeme pokusit aplikovat postupy na celé tělo“.

Nejdůležitějším orgánem volajícím po zakonzervování byl Leninův mozek. Netknutý jej tedy vyňali z lebky a naložili do formaldehydu. Dva roky se na něj nikdo neodvážil sáhnout. Až roku 1926 pozvali německého neurologa Oskara Vogta, aby se pokusil rozluštit Leninova předpokládaného génia. Profesor Vogt zřídil v Moskvě Mozkový institut a ústředním bodem svých studií učinil výzkum Leninova orgánu.

Tělo se mezitím dostalo do schopných rukou profesora Vorobjova, který dostal závažný úkol: zachránit Leninovo maso před zničením. Při práci mu pomáhal další odborník, Boris Zbarskij. Oba muži věděli, že pokud selžou, budou popraveni.

Leninovu krev, tělesné tekutiny a vnitřní orgány odstranili krátce po vyjmutí mozku. Tím započal balzamovací proces. (Záhadou až do dnešního dne zůstává, kde skončilo srdce: zřejmě se zanedlouho ztratilo.)

Po vyjmutí vnitřních orgánů zůstalo tělo mnoho týdnů naložené ve speciálním roztoku tvořeném glycerinem a octanem. Tmavé, jakoby plesnivé skvrny, které se na těle začaly objevovat, později odstranili kyselinou octovou a peroxidem vodíku.

Bylo nezbytné, aby se nepropadly oční důlky: proto do nich vsadili umělé oči namísto pravých. Aby obličej vypadal co nejvíc jako živý, zachovali Leninův knír, bradku i obočí. Na místě zůstaly i genitálie (ačkoli je samo sebou jasné, že ty vystaveny nejsou).

A tak zatímco tělo procházelo zdlouhavým balzamovacím procesem, mozek podléhal podrobnému průzkumu. Profesor Vogt dlouho tvrdil, že mezi strukturou mozku a inteligencí existuje přímá souvislost. A pokud se domníval správně, neexistoval důvod, aby původ údajného Leninova génia nemohl podrobně zmapovat.

Profesor rozdělil mozek na čtyři části, načež každou z nich nařezal na 7 500 mikroskopicky tenkých řezů. To vyžadovalo na zakázku zhotovený kráječ, ne nepodobný těm, které se používají na krájení parmské šunky.

Některé řezy profesor obarvil fialovou a černou barvou, aby je mohl studovat pod mikroskopy. Zbytek zůstal nedotčen pro příští generace, aby ho prozkoumaly s využitím svých prostředků a možností.

Vogt spolu s týmem sovětských vědců strávili studiem řezů mozku a snahou porozumět svým objevům celé roky. Výsledky vědeckých testů nakonec zaznamenali ve čtrnácti svazcích vázaných v zelené kůži. Na obálkách je vytlačeno jediné slovo: LENIN.

Celou profesorovu práci však nikdy nikdo nezveřejnil a nevyšly ani výsledky dalších vědců, kteří kráčeli v jeho stopách. Teprve v roce 1993 dostal doktor Oleg Adrianov, jeden z nejproslulejších laborantů Mozkového institutu, povolení vydat o Leninově mozku pojednání.

Objevy se na veřejnost nedostaly dřív z dobrého důvodu. Leninův mozek skutečně skrýval tajemství – tak šokující, že se sovětská hierarchie rozhodla udržet je pod pokličkou.

To tajemství znělo: mozek se ničím neliší od mozku kohokoli jiného. „Mozek je jako vodní meloun,“ prohlásil doktor Adrianov, „devadesát pět procent tvoří tekutina.“ Ačkoli měl Leninův mozek neobvykle velké pyramidové neurony, na jeho vnitřní mechanismus to nemělo vliv. „Upřímně,“ řekl doktor Adrianov, „nemyslím si, že byl génius.“

A co zbytek těla? Po mnoho let dohlížel na Leninovu mrtvolu Jurij Děnisov-Nikolskij. Když se ho na jeho děsivou práci zeptali, přiznal, že kdykoli se těla dotýkal, třásly se mu ruce.

„Ne každý odborník má dovoleno restaurovat tak cenné historické předměty, třeba Rafaela nebo Rembrandta. My, kteří tak činíme, se třeseme. Cítím, že v mých rukou spočívá velká zodpovědnost.“

První z vysoce postavených politických vůdců, kdo navrhl, že by Lenina měli pohřbít, byl Boris Jelcin. Uvedl, že vzhledem ke zhroucení Sovětského svazu již není vhodné jeho mrtvolu nadále vystavovat.

Ale ani on, ani Vladimir Putin či jiný politický vůdce se neodhodlal odstranit z výstavky to, co se jistě řadí mezi nejhrozivější turistické atrakce na světě.

A tak tam Lenin leží dál. Je bílý jako mramor, vrásčitý a někdy trošku plesnivý. Jeho mozek, rozřezaný na mikroskopických sklíčkách na 30 000 kousků, spočívá ve skladu o míli dál. Nikdo zatím nepřišel s tím, že mozek a tělo by se měly opět sloučit.

Do opičího pavilonu

Kdykoli jsou v zoo v newyorském Bronxu představována nově získaná zvířata, táhnou se tam velké davy návštěvníků. Třeba v minulých letech byli lákadlem pro diváky sloni a lvi. Mimořádně populárními se stali také tygři.

Avšak v září roku 1906 dostala zoo mnohem lákavější přírůstek: Otu Bengu, Pygmeje z afrického Konga, kterého zamkli do opičího pavilonu.

Otu Bengu přivezl do New Yorku americký obchodník a misionář Samuel Philips Verner. V roce 1904 odjel do Belgického Konga, aby získal výběr afrických Pygmejů pro výstavu na světovém veletrhu v St. Louis.

Poprvé se Verner s Otou Bengou setkal na výpravě do hloubi rovníkového pralesa. Pygmeje se mu podařilo koupit za libru soli a štůček látky. Ota Benga však nechtěl opustit Afriku sám; nakonec se mu povedlo přesvědčit několik druhů, aby se na cestu do Severní Ameriky vydali spolu s ním. Toto cesta jim změnila životy.

Na světovém veletrhu Ota Benga bez ustání přitahoval pozornost (i když spornou). Spolu s ostatními Pygmeji ho vystavovali v antropologickém stanu.

Zájem budil zčásti díky svým podivným zubům: jako malému chlapci mu je při konžském rituálním obřadu zbrousili do špičatého tvaru. Noviny ho popsaly jako „jediného pravého afrického kanibala v Americe“.

Po veletrhu se Ota Benga na krátkou dobu vrátil do Konga, roku 1906 však s Vernerem odjel navštívit Ameriku podruhé. Tentokrát s ním už zacházeli mnohem hůř. Chvíli pobyl v Americkém muzeu přírodní historie, načež ho přesunuli do zoo v Bronxu.

Ředitel zoo William Hornaday rychle pochopil, že „lidský primitiv“ bude jako exponát velice přitažlivý. Uvědomoval si však, že jde o kontroverzní věc, a tak vyhledal podporu Madisona Granta, význačného tajemníka newyorské Zoologické společnosti.

Grant přišel s oslnivým nápadem: Ota Benga bude žít v opičím pavilonu spolu s papouškem a orangutanem jménem Dahong. Na panelu u pavilonu stálo: „Africký Pygmej Ota Benga. Věk 23 let, výška 150 cm, váha 47 kg. Přivezen od řeky Kasai ze státu Svobodné Kongo v jižní části střední Afriky doktorem Samuelem P. Vernerem. Během září vystavován každé odpoledne.“

V článku pro věstník Zoologické společnosti pak Hornaday nadšeně psal o novém přírůstku v zoo: „Ryzí africký Pygmej, který náleží k podřízené rase, obvykle chybně nazývané ‚trpaslíci‘. Ota Benga je dobře vyvinutý malý muž s hezkou hlavou, jasnýma očima a příjemným chováním. Není vlasatý ani ‚porostlý chlupy‘, jak popisují někteří výzkumníci.“

Přítomnost Pygmeje v zoo už v den otevření vzbudila pozornost a vyvolala prudkou debatu o rasismu, evoluci a evolučním darwinismu.

New York Times rozhodnutí dát Otu do opičího pavilonu nejdřív hájily. „Příliš nechápeme emoce, které někteří ohledně této záležitosti vyjadřují,“ hlásal jejich úvodník. „Je absurdní naříkat nad domnělým ponížením a degradací, jimiž Benga trpí. Pygmejové jsou na stupnici lidí velmi nízko a návrh, že by měl být ve škole a ne v kleci, ignoruje vysokou pravděpodobnost, že škola je místo, které by mu nepřineslo žádný užitek.“

S každým dalším dnem se debata přiostřovala. Duchovní bílé pleti přítomnost Oty Bengy v opičí kleci vyděsila, avšak nikoli pro nehumánnost, nýbrž proto, že Pygmeje tam podle nich využívali k prokázání Darwinovy evoluční teorie. A s tou mnoho z nich nesouhlasilo.

Afroamerické kněze Otův nový domov pohoršil ještě víc. Za mnohé z nich promluvil třeba pastor James Gordon: „Naše rasa je myslím už tak dost potlačena, i bez vystavování jednoho z nás spolu s opicemi. Snad si zasloužíme být považováni za lidské bytosti s duší.“

Později Otu Bengu z opičího pavilonu propustili a dovolili mu, oblečenému v bílém lněném obleku, volně se pohybovat po zoo. To však jeho tíživé situaci sotva pomohlo.

Návštěvníci se mu vysmívali a pokoušeli se do něj dloubat a strkat. Podle Williama Hornadaye si Ota „sehnal z krmicí místnosti opičího pavilonu nůž na porcování masa, chodil po parku a zneklidňujícím způsobem s ním máchal“.

Také New York Times změnily názor a připojily se ke stále hlasitějšímu protestnímu táboru těch, kterým se nelíbilo, jak se s Otou Bengou zachází. Noviny si stěžovaly, že čas, který Pygmej v zoo strávil, z něj pouze udělal zvíře. Ke konci roku 1906 tedy Otu propustili ze zajetí a ubytovali jej v sirotčinci v New Yorku.

Ota Benga vždycky snil o návratu do Afriky, ale nikdy se tam už nedostal. Když propukla první světová válka a plavba přes Atlantik začala být příliš nebezpečná, přestal doufat, že se kdy ještě do Konga vrátí. Zničený nabytými zkušenostmi v „zemi svobody“ ukradl pistoli a střelil se do srdce. Pochovali jej do neoznačeného hrobu v New Yorku.

Americké muzeum přírodní historie vlastní odlitek Otovy hlavy a ramen v životní velikosti. Do dnešního dne není označen jeho jménem ani jakýmkoli údajem, že šlo o lidskou bytost. Na štítku stojí pouze jediné slovo: „Pygmej“.

Show lidského podivína

Vyjevená cizinka musela daleko od domova dřepět před pošklebující se lůzou. Dav zíral na její vyboulené hýždě a velikánskou vulvu a začínal vykřikovat sprosté a košilaté vtipy.

Sarah Baartmanová přijela do Anglie před několika týdny, na podzim roku 1810. Brzy začala být proslulá pod hanlivou přezdívkou „Hotentotská Venuše“. Nyní ji (před publikem a za poplatek) vystavovali jako sexuálního devianta a příklad méněcennosti černé rasy.

Baartmanovou přivezl do Anglie z Kapského Města britský lékař William Dunlop. Fascinovaly jej její veliké hýždě a genitálie, což je u Khoinů, k nimž patřila, běžný rys. Pochopil, že Sarah má potenciál vydělat mu hodně peněz. K cestě do Londýna ji přiměl slibem, že ohromně zbohatne.

Sarah Baartmanová přijela do hlavního města necelé tři roky po zrušení obchodu s otroky. Vzali ji na módní Piccadilly, kde ji před číslem 225 vystavovali před pořvávajícími davy obyvatel.

Podle dobových zpráv vystupovala na šedesát centimetrů vysokém jevišti, po němž ji „její majitel vodil a vystavoval jako divoké zvíře. Musela chodit, stát či sedět tak, jak jí poručil.“.

Pořadatelé původně zamýšleli, že bude úplně nahá, to však bylo příliš choulostivé. A tak byla „oblečená v barvě, která co nejvíc připomínala její kůži“. Podle The Times „ušili oblečení tak, aby ukazovalo celou její postavu, načež pozvali diváky, kteří si prohlíželi zvláštní znaky její siluety“. Pořadatelé show věděli, za co zákazníci platí a co chtějí vidět: genitálie, které připomínaly kůži visící z krku krocana.

Podívaná na veřejně vystavovanou zotročenou ženu už od začátku vyvolávala ostré diskuze. Mezi pobouřenými byl i mladý Jamajčan Robert Wedderburn. Znal příliš dobře hrůzy otroctví, poněvadž jeho matka byla otrokyní jednoho skotského majitele cukrové plantáže. Když otěhotněla, Wedderburn starší ji prodal šlechtickému příteli s podmínkou, že dítě bude od narození svobodné.

V Robertovi zanechala hrubá výchova silný smysl pro spravedlnost. Předvádění Sarah Baartmanové na veřejnosti ho šokovalo. Uvědomil jednoho abolicionistu z Africké asociace a pak sepsal petici za její propuštění.

V listopadu 1810 se generální prokurátor pokusil zjistit, zda „ji nevystavovali s jejím svolením“. Dvě místopřísežná prohlášení dokázala, že Sarah nikdy nesouhlasila s převozem do Anglie za účelem veřejného vystavování.

První z nich uvádělo, že ženu do Británie přivezli lidé, kteří o ní mluvili jako o svém soukromém majetku. Druhé popisovalo ponižující podmínky, za nichž vystupovala.

Také samotnou Sarah podrobili výslechu. Prohlásila, že ji nikdo nenutil a že jí slíbili polovinu zisku z putovního turné. Její výpověď však obsahovala chyby; Sarah ji téměř s jistotou pronesla pod nátlakem.

Generální prokurátor pokus o zastavení děsivé show podpořil, jenže soud určil, že Sarah uzavřela smlouvu ze své vlastní svobodné vůle. Takže představení pokračovalo dál.

Po čtyřech letech na cestách odvezli Sarah do Paříže, kde ji prodali do kočovného cirkusu. Pořadatelé vydělávali velké peníze jejím vystavováním na společenských večírcích, kde se mezi hosty ihned stala šlágrem.

Na jednom plese byla oblečená pouze do trochy peří. Napoleonova ministra zdravotnictví George Cuviera ten pohled natolik fascinoval, že začal podrobně studovat její tělo.

Sarah nakonec propadla alkoholu a prostituci. Zemřela roku 1815, pravděpodobně na syfilis. Cuvierovi se podařilo získat její mrtvolu, kterou okamžitě rozpitval. Genitálie a mozek naložil a nechal je spolu s kostrou vystavit.

Vše se až do roku 1974 nacházelo v Musée de l’Homme, poté si však odpor veřejnosti vyžádal odstranění naložených tělesných partií. Teprve roku 2002 byly po zásahu Nelsona Mandely ostatky konečně navráceny do rodiště Sarah v Jižní Africe, kde se jim dostalo důstojného pohřbu.

Sarah nebyla první ani poslední osobou, již vystavovali jako lidské monstrum. O sedmdesát let později začali v ulicích Londýna ukazovat na přehlídkách další exemplář. Jmenoval se Joseph Merrick – známý spíš jako Sloní muž.

Jeho kostra na pohřeb stále ještě čeká. Zatím pořád spočívá ve sbírce abnormalit v Královské londýnské nemocnici.

Table of Contents

Část I.