TALES of the PECULIAR

K vydání připravil a poznámkami opatřil Millard Nullings

Ilustroval Andrew Davidson

Copyright © Syndrigast Publications, 2016

Translation © Bronislava Grygová, 2017

Vytištěno v malém stanu nomádů v poušti Lop, některým známé pod jménem Lobnor, která se táhne východně podél úpatí hory Kuruk-tag k dříve hraniční Tarimské pánvi v ujgurské autonomní oblasti Sin-ťiang a je téměř dokonale vodorovná.

Svázáno za velké peníze v zařízení hluboko pod zemí, jehož vchod nacházející se mezi Fish Street Hill a Pudding Lane v Londýně byste se – pro vlastní bezpečnost – neměli ani pokoušet najít.

Bdělou korekturu provedly dvě hlavy Patricie Panopticotové s pěti očima.

„Caesar non supra grammaticos.“

Prosím nekopírovat, nekrást ani nedělat na stránkách této knihy oslí uši. Prosím, nepoužívejte tuto knihu jako tácek ani jako dveřní zarážku. Prosím, nečtěte třetí příběh této sbírky nahlas pozpátku.

Vydavatel není zodpovědný za to, co by se mohlo stát.

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-150-1

ISBN mobi 978-80-7565-156-3

Věnováno Almě LeFay Peregrinové, která mě naučila milovat příběhy.

M. N.

Milý čtenáři,

kniha, kterou držíš v rukou, je určena pouze pro podivné oči. Pokud náhodou nepatříš mezi abnormální – jinými slovy, pokud se uprostřed noci nevznášíš nad lůžkem, protože ses zapomněl připoutat k matraci, pokud ti z dlaní nešlehají plameny v nevhodnou dobu či pokud nežvýkáš potravu v ústech na týlu hlavy – pak prosím ihned vrať tuto knihu tam, kde jsi ji našel, a zapomeň, žes ji vůbec někdy viděl. Bez obav, o nic nepřijdeš. Jsem si jist, že příběhy v této knize bys shledal pouze divnými, znepokojivými a rozhodně ne dle tvého vkusu. A navíc, tebe se se netýkají.

Velmi podivně tvůj

Vydavatel

Předmluva

POKUD JSTE PODIVNÉHO VYZNÁNÍ – a jestliže jste dočetli až sem, pak upřímně doufám, že ano – pak tato kniha žádný úvod ani nepotřebuje. Tyto příběhy vás formovaly a byly milovanou součástí vaší výchovy, během dospívání jste je četli a slyšeli předčítat tak často, že ty oblíbené umíte nazpaměť. Pokud ovšem patříte k těm nešťastníkům, kteří svou podivnost objevili až teď, anebo kteří vyrůstali v podmínkách, kde nebyla podivná literatura k dostání, nabízím vám tento stručný úvod.

POVÍDKY PODIVNÝCH jsou sbírkou našeho nejoblíbenějšího lidového vyprávění. Odnepaměti se předávaly z generace na generaci a každý příběh je zčásti historií, zčásti pohádkou a zčásti mravním ponaučením určeným mladým podivným. Tyto povídky pocházejí z různých částí světa, z ústních i písemných tradic, a během let prošly pozoruhodnými proměnami. Přetrvaly tak dlouho, protože jsou milovány pro svou hodnotu jako příběhy, ale jsou i něčím mnohem víc. Jsou rovněž nositeli tajných vědomostí. Na stránkách této knihy jsou zakódována místa skrytých smyček, tajné identity jistých významných podivných a další informace, které by mohly napomoci přežít podivným v tomto nepřátelském světě. Já bych to měl vědět: Povídky jsou tím důvodem, že jsem naživu a píši teď tato slova. Zachovaly nejen můj život, ale i životy mých přátel a naší milované ymbryny. Já, Millard Nullings, jsem živým důkazem trvalé užitečnosti těchto příběhů, i když byly napsány před mnoha lety.

Proto jsem zasvětil svůj život jejich uchování a šíření a vzal jsem na sebe nelehký úkol editora a redaktora tohoto zvláštního vydání Povídek. Není ani zdaleka vyčerpávající či úplné – vydání, s nímž jsem jako čtenář vyrůstal já, bylo slavné neskladné dílo o třech svazcích, které dohromady vážily víc než moje přítelkyně Bronwyn – ale příběhy v něm zahrnuté jsou mými nejoblíbenějšími a já jsem si dovolil opatřit je poznámkami, které je uvádějí do historického kontextu tak, aby podivní kdekoliv na světě měli prospěch z mé moudrosti. Rovněž doufám, že toto vydání, které se dá snáze přenášet než ta předchozí, bude příjemným společníkem na vašich cestách a při vašich dobrodružstvích a bude pro vás stejně užitečné, jak bylo kdysi užitečné pro mě.

Přeji vám tedy potěšení při četbě těchto Povídek – nejlépe za chladného večera u praskajícího krbu a s podřimujícím chmůrvědem u nohou – ale nezapomínejte ani na to, že obsahují tajné informace, a pokud je musíte číst nahlas (což osobně velmi doporučuji), ujistěte se, že vaši posluchači jsou podivní.

Millard Nullings, Esq., EdD, MBCh

Báječní kanibalové

Podivní z vesnice Bažinblata žili velmi skromně. Farmařili, a i když neměli módní věci a bydleli v chatrných domcích z rákosu, těšili se dobrému zdraví, byli veselí a nic jim nechybělo. V zahradách sklízeli bohatou úrodu, v potocích tekla čistá voda a i jejich skromná obydlí působila jako luxus, protože počasí v Bažinblatech bylo tak mírné a vesničané tak oddaní své práci, že mnozí z nich po dlouhém dni hrabání jednoduše ulehli a spali ve svých močálech.

Nejoblíbenějším obdobím roku byly žně. Vesničané pracovali celé dny a sbírali ty nejlepší bahenní rostliny, jaké v tu sezónu v močále vypěstovali, svazovali je do otepí a naložili na bryčky tažené osly a vezli svou úrodu na trh do Chrtíkova, což byla pětidenní pouť, a prodali, co se dalo. Nebylo to snadné. Rostliny z bažin byly drsné a rozdíraly jim ruce. Oslíci byli mrzutí a rádi kousali. Cesta na trh byla samá jáma a plná zlodějů. Při žních docházelo často k tragickým nehodám, jako když farmář Pullman v zajetí příliš horlivé sklizně usekl kosou nohu svému sousedovi. Soused, farmář Hayworth, se pochopitelně naštval, ale Bažinblaťané byli tak laskaví lidé, že vše bylo brzo zapomenuto. Peněz, které na trhu získali, bylo málo, ale stačily na nákup základních potřeb i kousku skopové kýty a s touto vzácnou pochoutkou coby zlatým hřebem pak pořádali bouřlivé oslavy, které trvaly několik dní.

Toho roku, právě když oslavy skončily a vesničané se chystali vrátit ke své dřině v bažinách, přijeli tři cizinci. Do Bažinblat přijížděli návštěvníci jen zřídka, jelikož to nebylo zrovna místo, které by lidé chtěli vidět, a zcela jistě tu nebyli nikdy hosté jako tito: dva muži a dáma, oblečení od hlavy až po paty v přepychovém brokátu a sedící na třech nádherných arabských koních. Avšak i přes zjevné bohatství byli tito návštěvníci kost a kůže a kymáceli se unaveně ve svých drahokamy pošitých sedlech.

Vesničané se kolem nich zvědavě seběhli, podivovali se jejich krásným šatům a koním.

„Nepřibližujte se k nim příliš!“ varovala je farmářka Sally. „Vypadají, že jsou nemocní.“

„Cestujeme na pobřeží Pokorova[1],“ vysvětlil jeden z návštěvníků, muž, který se jako jediný jevil dost silný na to, aby byl schopen mluvit. „Před několika týdny nás přepadli bandité. Sice jsme jim utekli, ale ztratili jsme se. Od té doby se stále pohybujeme v kruzích a hledáme starou Římskou cestu.“

„Kdepak tady a Římská cesta,“ řekla farmářka Sally.

„Či snad pobřeží Pokorova,“ přidal se farmář Pullman.

„Jak je to daleko?“ zeptal se cizinec.

„Šest dní jízdy,“ odpověděla farmářka Sally.

„Tak dlouho nevydržíme,“ řekl muž zasmušile.

Vtom se dáma oblečená v hedvábí sesula ze sedla na zem.

Bažinblaťané, navzdory obavám z nemoci přemožení soucitem, vzali dámu i její společníky do nejbližšího domu. Dali jim vodu a udělali pohodlí na lůžku ze slámy a tucet vesničanů se shromáždilo kolem hostů a nabízelo jim pomoc.

„Dejte jim pokoj!“ řekl farmář Pullman. „Jsou vyčerpaní, potřebují si odpočinout!“

„Ne, potřebují doktora!“ namítla farmářka Sally.

„Nejsme nemocní,“ řekl muž. „Máme hlad. Zásoby nám došly už déle než před týdnem a od té chvíle jsme neměli v ústech.“

Farmářka Sally se divila, proč si tak bohatí lidé prostě nekoupili něco k jídlu od těch, co potkali po cestě, ale byla příliš zdvořilá, než aby se zeptala. Namísto toho poručila několika chlapcům, aby běželi a přinesli misky s polévkou z plevele a chléb z prosa a to, co zbylo ze skopového po oslavě – ale když to všechno prostřeli před hosty, ti odmítli jíst.

„Nechci být neslušný,“ řekl muž, „ale my tohle nejíme.“

„Vím, že je to skromná hostina,“ řekla farmářka Sally, „a vy jste nejspíš zvyklí na královské hody, ale tohle je všechno, co máme.“

„Tak to není,“ odpověděl muž, „obiloviny, zelenina, zvířecí maso – naše tělo je jednoduše nedokáže zpracovat. A kdybychom se přinutili to sníst, budeme ještě zesláblejší.“

Vesničané byli zmatení. „Když nemůžete jíst obiloviny, zeleninu ani zvířata,“ spustil farmář Pullman, „co tedy můžete jíst?“

„Lidi,“ odpověděl muž.

Všichni, co se shromáždili v tom malém domku, o krok ustoupili.

„Chcete tím říct, že jste… kanibalové?“ zeptal se farmář Hayworth.

„Narodili jsme se tak, ne že bychom si to zvolili,“ odpověděl muž. „Ale, ano, jsme.“

Začal vyplašené Bažinblaťany ujišťovat, že jsou civilizovaní kanibalové a nikdy nezabíjejí nevinné lidi. Oni a jim podobní uzavřeli s králem dohodu, podle které slíbili, že nikdy neunesou a nesní člověka proti jeho vůli, a na oplátku jim bylo povoleno, aby si za závratnou cenu kupovali odseknuté údy obětí nehod a těla oběšených kriminálníků. To byl celý jejich jídelníček. Teď jsou na cestě do Pokorova, protože tohle místo v Británii se pyšní největším počtem nehod a největším počtem oběšených zločinců, takže potravy je tam relativně hojnost – i když ne zrovna nadbytek.

I když v oněch dobách byli kanibalové bohatí, skoro pořád hladověli. Důsledně dodržovali zákon, a tak byli odsouzeni žít v neustálé podvýživě, navždy mučení apetýtem, který mohli jen zřídka uspokojit. A zdálo se, že kanibalové, kteří přijeli do Bažinblat, už vyhladovělí a vzdálení mnoho dní od Pokorova, jsou nyní odsouzeni zemřít.

Kdyby se tohle všechno dozvěděli lidé z jakékoli jiné vesnice, ať už podivní či ne, pokrčili by rameny a nechali by kanibaly o hladu. Ale občané Bažinblat měli soucitu až nadmíru, a proto nikoho nepřekvapilo, když farmář Hayworth udělal belhavý krok o berlích vpřed a řekl: „Náhodou jsem před pár dny přišel o nohu. Odhodil jsem ji do močálu, ale určitě ji zase najdu, pokud ji už nesežrali úhoři.“

Kanibalům se rozzářily oči.

„Vy byste to pro nás udělal?“ řekla kanibalka a odhrnula si dlouhé vlasy z vyhublé tváře.

„Přiznávám, že je to trochu divný pocit,“ řekl Hayworth, „ale nemůžeme vás nechat jen tak zemřít.“

Ostatní vesničané souhlasili. Hayworth se odbelhal k bažině a našel svou nohu, odehnal úhoře, kteří ji okusovali, a přinesl ji kanibalům na podnose.

Jeden z kanibalů podával Hayworthovi měšec s penězi.

„Co je to?“ zeptal se Hayworth.

„Platba,“ odpověděl kanibal. „Stejná částka, jakou nám účtuje král.“

„To nemohu přijmout,“ odmítl Hayworth, ale když se snažil měšec vrátit, kanibal si dal ruce za záda a usmál se.

„Je to fér,“ řekl. „Zachránil jste nám život!“

Když se kanibalové pustili do jídla, vesničané se zdvořile odvrátili. Farmář Hayworth otevřel měšec, podíval se dovnitř a trochu zbledl. Bylo tam víc peněz, než kdy v životě viděl.

Příštích několik dní kanibalové jedli a nabírali sílu, a když byli konečně připraveni vydat se opět na cestu na pobřeží Meeku – tentokrát správným směrem – všichni Bažinblaťané se seběhli, aby se s nimi rozloučili. Když kanibalové spatřili farmáře Haywortha, všimli si, že kráčí bez berlí.

„Tomu nerozumím!“ řekl jeden z kanibalů udiveně. „Myslel jsem, že jsme vaši nohu snědli!“

„Taky že snědli!“ řekl Hayworth. „Ale když podivní z Bažinblat přijdou o končetinu, naroste jim nová.“[2]

Kanibal se zatvářil udiveně, jako by chtěl něco říct, ale pak si to rozmyslel. Nasedl na koně a odjel spolu s ostatními.

Týdny míjely. Život v Bažinblatech se vrátil do normálu, pro všechny až na farmáře Haywortha. Byl roztržitý a během dne se často opíral o hrábě a hleděl kamsi za bažiny. Přemýšlel o měšci s penězi, který ukryl do díry. Co si s nimi počne?

Jeho přátelé přicházeli s různými návrhy.

„Mohl by sis koupit skříň plnou krásných šatů,“ navrhl farmář Bettelheim.

„Ale co bych s nimi dělal?“ odpověděl farmář Hayworth. „Celý den pracuju v bažině, jen bych je zničil.“

„Můžeš si koupit celou knihovnu dobrých knih,“ navrhl farmář Hegel.

„Jenže já neumím číst,“ řekl Hayworth, „ani nikdo jiný v Bažinblatech.“

S nejbláznivějším nápadem přišel farmář Bachelard. „Mohl by sis koupit slona,“ řekl, „a dopravovat na něm všechnu naši úrodu na trh.“

„Jenže slon by sežral celou úrodu dřív, než bych ji stačil prodat!“ odpověděl Hayworth, který už začínal být podrážděný. „Kdybych jen mohl něco udělat se svým domem. Rákos před větrem moc neochrání a v zimě tam fouká.“

„Mohl bys ty peníze použít na obložení zdí,“ řekl farmář Anderson.

„Nebuď blázen,“ ozvala se farmářka Sally. „Prostě si pořiď nový dům!“

A přesně to také Hayworth udělal: postavil si dům ze dřeva, úplně první v Bažinblatech. Byl malý, ale bytelný a chránil před větrem, a měl dokonce dveře, které se otvíraly a zavíraly zavěšené na pantech. Farmář Hayworth byl velice pyšný a celá vesnice mu ten dům záviděla.

O několik dní později přijela další skupina návštěvníků. Byli čtyři, tři muži a jedna žena, a protože měli na sobě krásné šaty a seděli na arabských koních, vesničanům bylo okamžitě jasné, s kým mají tu čest – s kanibaly dbalými zákonů z pobřeží Pokorova.[3] Ovšem tito kanibalové nevypadali, že by hladověli.

Vesničané se znovu seběhli a obdivovali je. Kanibalka, která měla na sobě košili ušitou zlatými nitěmi, kalhoty s knoflíky z perel a vysoké boty zdobené liščí kožešinou, řekla: „Před několika týdny navštívili vaši vesnici naši přátelé a vy jste jim prokázali velkou laskavost. Protože nejsme na laskavost zvyklí, přijeli jsme vám osobně poděkovat.“

A kanibalové sesedli z koní, uklonili se Bažinblaťanům a pak šli a s každým si potřásli rukou. Vesničané byli udiveni tím, jak jemnou mají kanibalové kůži.

„Ještě něco, než odjedeme!“ řekla kanibalka. „Slyšeli jsme, že máte jedinečný dar. Je to pravda, že vám ztracené údy znovu dorostou?“

Vesničané jim řekli, že je to pravda.

„V tom případě,“ pokračovala žena, „pro vás máme skromný návrh. Končetiny, kterými se živíme na pobřeží Pokorova, bývají málokdy čerstvé, a shnilé jídlo nás už nebaví. Neprodali byste nám něco z vašich údů? Samozřejmě vám štědře zaplatíme.“

Otevřela tlumok pod sedlem a ukázala jim hromadu peněz a drahokamů. Vesničané poulili oči na peníze, ale cítili se nejistě a odvrátili se a začali si mezi sebou šeptat.

„Nemůžeme prodávat naše končetiny,“ uvažoval farmář Pullman. „Potřebuji nohy k chůzi!“

„Tak prodej jenom svoje ruce,“ navrhl farmář Bachelard.

„Ale ruce potřebujeme na přehrabování v močálu!“ namítl farmář Hayworth.

„Když nám za naše paže zaplatí, nebudeme muset už nic pěstovat,“ řekl farmář Anderson. „Stejně si farmařením skoro nic nevyděláme.“

„Nepřipadá mi to správné takhle se prodávat,“ řekl farmář Hayworth.

„Tobě se to snadno řekne!“ ozval se farmář Bettelheim. „Máš dům ze dřeva!“

A tak vesničané uzavřeli s kanibaly obchod: praváci jim prodají levou ruku a leváci pravou, a jakmile jim dorostou, prodají jim je zase. Tak budou mít stálý zdroj příjmu a nebudou už muset trávit dny hrabáním ani snášet dřinu o žních. Zdálo se, že jsou s tím všichni spokojeni, až na farmáře Haywortha, kterému se hrabání v bažinách líbilo a mrzelo ho, že se vesnice vzdává svého tradičního obchodu, i když nebyl zrovna výnosný ve srovnání s prodejem končetin kanibalům.

Ale farmář Hayworth s tím nic nemohl dělat, a tak bezmocně přihlížel, jak všichni jeho sousedé zanechávají farmaření, nechávají své bažiny ležet ladem a usekávají si paže. (Jejich zvláštností bylo, že to moc nebolelo a paže se uvolnily docela snadno, jako ocas ještěrky.) Za peníze, které si tak vydělali, nakupovali potraviny na trhu v Chrtíkově – skopová kýta se stala spíše každodenním jídlem než pochoutkou jednou do roka – a stavěli si domy ze dřeva, jako byl ten, který měl farmář Hayworth. Samozřejmě že každý chtěl mít dveře s panty. Pak si farmář Pullman postavil dům se dvěma patry a za chvíli chtěl dům s dvěma patry každý. Pak si farmářka Sally postavila dům se dvěma patry a se sedlovou střechou a brzy chtěli všichni dům se dvěma patry a sedlovou střechou. Pokaždé když vesničanům narostly nové paže, usekli je a prodali znovu a peníze použili na přístavbu svých domů. Nakonec byly domy tak veliké, že mezi nimi nebylo skoro žádné místo a z návsi, která bývala rozlehlá a otevřená, se stala úzká ulička.

Farmář Bachelard byl první, koho napadlo řešení. Koupí si velký pozemek na kraji vesnice a vystaví si tam nový dům, ještě větší než je ten současný (který měl, mimochodem, troje dveře na pantech, dvě patra, sedlovou střechu a verandu). Někdy v té době si vesničané přestali říkat „farmář ten“ a „farmář onen“ a začali se oslovovat „pan ten“ a „pan onen“, protože už nebyli farmáři – až na farmáře Haywortha, který dál hrabal ve své bažině a odmítl prodávat své údy kanibalům. Trval na tom, že jeho prostý dům se mu líbí takový, jaký je, a dokonce ho ani moc nepoužíval, protože po dni tvrdé práce rád spával ve své bažině. Jeho přátelé si o něm mysleli, že je staromódní blázen, a přestali ho navštěvovat.

Kdysi skromná vesnice Bažinblata se rychle rozrůstala s tím, jak vesničané skupovali stále větší pozemky, na kterých stavěli větší a zdobnější domy. Aby si to mohli dovolit, začali kanibalům prodávat paži a nohu (nohu vždycky na protilehlé straně, aby lépe udržovali rovnováhu) a naučili se chodit o berlích. Kanibalové, jejichž hlad i bohatství se zdály nevyčerpatelné, s tím byli nesmírně spokojení. Pak pan Pullman strhl svůj dřevěný dům a nahradil ho cihlovým, čímž odstartoval mezi vesničany závody v tom, kdo postaví nejmajestátnější cihlový dům. Ale pan Bettelheim je předčil všechny: postavil krásný dům z vápence barvy medu, domov, v jakém žili jen nejbohatší obchodníci z Chrtíkova. Mohl si to dovolit, protože prodal svou paži a obě nohy.

„Zašel příliš daleko!“ stěžovala si paní Sally nad sendviči se skopovou kýtou v módní restauraci, kterou ve vesnici postavili.

Její přítelkyně souhlasily.

„Jak si bude užívat svého třípatrového domu,“ řekla paní Wannamakerová, „když nemůže chodit po schodech?“

A právě v tu chvíli vešel do restaurace pan Bettelheim – tedy přinesl ho urostlý chlápek z vedlejší vesnice. „Najal jsem si chlapíka, který mě bude nosit do schodů i ze schodů a kamkoli si zamanu,“ řekl hrdě. „Nepotřebuju nohy!“

Ženy to šokovalo. Ale zakrátko prodaly svoje nohy i ony a po celé vesnici se strhávaly cihlové domy a nahrazovaly je ohromné stavby z vápence.

Tou dobou už kanibalové odešli z Pokorova a usadili se v lese nedaleko Bažinblat. Nemělo smysl se dále živit mizernou stravou sestávající z oběšených trestanců a končetin náhodných obětí, když byly údy vesničanů čerstvější, chutnější a bylo jich mnohem víc než jídla v celém Pokorově. Jejich lesní obydlí byla skromná, protože dávali vesničanům spoustu peněz, ale kanibalové byli nicméně spokojení, mnohem šťastnější žili v chatrčích s plnými břichy než hladoví v panském sídle.

S tím, jak se stali na sobě vesničané a kanibalové závislí, chuť kanibalů dál rostla. Ztloustli. Když vyzkoušeli všechny recepty na přípravu paží a nohou, začali přemítat o tom, jak asi chutnají uši vesničanů. Ale Bažinblaťané by jim uši neprodali, protože ty jim znovu nenarostou. Tedy až do té doby, kdy pan Bachelard, v náručí svého hřmotného sluhy, potají navštívil kanibaly v jejich lese a zeptal se, kolik jsou ochotní za uši zaplatit. Bez uší bude stejně slyšet, uvažoval, a i když bude trochu šeredný, pěkný dům z bílého mramoru, který si za výtěžek z prodeje bude moci postavit, bude dostatečnou kompenzací. (Ti z vás, co se lépe vyznají ve finančních záležitostech, se možná zeptají, proč si prostě pan Bachelard nenašetřil peníze ze stálého prodeje svých paží a nohou, aby si mohl dovolit dům z mramoru? To proto, že peníze nemohl našetřit, jelikož si vzal u banky velmi velkou půjčku na koupi pozemku, na němž nechal postavit svůj dům z vápence, a teď dlužil bance každý měsíc paži a nohu jen na úrocích. Takže své uši potřeboval prodat.)

Kanibalové nabídli panu Bachelardovi závratnou sumu. Pan Bachelard si ušmikl uši, šťastný, že se jich zbavil, a nahradil svůj dům z vápence mramorovým domem svých snů. Byl to nejkrásnější dům z celé vesnice a možná i v celém Divnovsku. I když obyvatelé Bažinblat mluvili za Bachelardovými zády o tom, jak se zohavil a jaká hloupost od něj byla prodat uši, které znovu nenarostou, všichni ho navštěvovali a nechali se svými sluhy nosit mramorovými pokoji a nahoru dolů po mramorovém schodišti, a když odcházeli, byl každý z nich zelený závistí.

Tou dobou neměl už nikdo z vesničanů kromě farmáře Haywortha nohy a jen velmi málo z nich mělo paže. Nějaký čas trvali na tom, že si ponechají jednu ruku, aby mohli ukazovat na věci a nakrmit se, ale pak jim došlo, že lžíci nebo sklenici jim může k ústům stejně tak zvednout sluha a že není o tolik složitější říct „přines mi to“ anebo „přines mi tamto“, než na něco přes pokoj ukázat. Takže začali brát paže jako nepotřebný luxus a vesničané, zmenšení na torzo bez končetin, cestovali z místa na místo v hedvábných pytlích zavěšených přes ramena svých sluhů.

Uši následovaly brzy po pažích. Bažinblaťané předstírali, že pana Bachelarda ošklivcem nikdy nenazvali.

„Nevypadá tak zle,“ řekl pan Bettelheim.

„Mohli bychom nosit klapky na uši,“ navrhl pan Anderson.

A tak si uřízli a prodali uši a vystavěli domy z mramoru. Vesnice se stala věhlasnou svou architektonickou krásou a to, co kdysi bývalo zaostalým místem, kam lidé zavítali jen omylem, se stalo turistickou destinací. Postavil se hotel a několik dalších restaurací. Sendviče se skopovou kýtou nebyly ani na jídelním lístku. Obyvatelé Bažinblat předstírali, že o sendvičích se skopovým nikdy ani neslyšeli.

Turisté se občas zastavovali u skromného dřevěného domku s rovnou střechou, který patřil farmáři Hayworthovi, a podivovali se tomu rozdílu mezi jeho jednoduchým obydlím a paláci, které je obklopovaly. Vysvětloval jim, že má raději prostý život pěstitele plevele se čtyřmi končetinami, a prováděl je svým kouskem bažiny. Byl to poslední kousek bažiny v Bažinblatech, protože všechny ostatní nechali vesničané zaházet hlínou, aby bylo místo pro domy.

Table of Contents

Báječní kanibalové