Copyright © Jaroslava Černá, 2011

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2011

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2011

shop@alpress.cz

ISBN 978-80-7543-461-6 (ePub)

ISBN 978-80-7543-462-3 (mobi)

Láska je světlo,

které jde zázrakům naproti…

Díl první

Kateřina a Rudolf

Kapitola 1

Rok 1582, Praha

Mladinké dívce stojící uprostřed pokoje zářily oči, jako by se v nich odráželo světlo svící, upevněných do křišťálového lustru přímo nad její hlavou. Zatajila dech, přimhouřila víčka a pomalu se otočila k benátskému zrcadlu na zdi po pravé ruce. Když pomalu zvedla dlouhé řasy, nahlas vydechla a okouzleně se kochala svým obrazem. Napřímila se, uchopila bohatou sukni do prstů a elegantně se vlastnímu odrazu uklonila.

Pak tanečním krokem přešla k zrcadlu co nejblíže, aby jí neunikl sebemenší detail. Pyšným pohledem hodnotila dokonalost účesu, tváře a šatů té nové krásné dámy, která se na ni dívala z růžové hlubiny zrcadla. Vysekla jí další poklonu, potom se náhle zatočila, se zakloněnou hlavou radostně zavýskla a šťastná jako nikdy předtím se rozběhla do otevřené náruče dojatého otce.

„Tatínku! Děkuji ti… jsou nádherné!“

„To ty jsi nádherná, drahá Kateřino,“ vyrazil ze sebe Jakub Strada a sevřené hrdlo už mu nedovolilo mluvit dál.

Jak překrásnou má dceru! A šaty, kterými ji dnes obdaroval, její půvaby ještě podtrhly. Správně odhadl střih i barvu, správně odhadl i přání dospívající Kateřiny, když je pro ni nechal šít. Po čem jiném asi touží patnáctiletá dívka než po svých prvních šatech dospělé ženy! A že už je dcera dospělá, o tom dnes nikdo nemůže zapochybovat ani na okamžik.

Jak málo stačí, aby se projevila krása, jak málo stačí, aby se z dítěte vyklubal barevný motýl, který najednou přesně pozná chvíli, kdy roztáhnout křídla a oslnit leskem všechny kolem.

Je nejvyšší čas, aby byla jeho milovaná dcera uvedena do společnosti. A kdy jindy je k tomu lepší příležitost než v den, kdy dcera váženého Jakuba Strady oslaví patnácté narozeniny?

„Snad nebudeš vítat hosty s odhalenými rameny a ňadry? Víš, jak to vypadá? Tak se oblékají lehké ženy!“ ozval se ode dveří přísný hlas Kateřininy nevlastní matky.

„No tak, Patricie…“ pokoušel se mírně namítnout Jakub Strada. Ale když se k manželce otočil, ztichl. Teď se s ní hádat nebude – ovšem také jí neustoupí, nezkazí dceři radost.

Patricie Stradová, tělnatá dáma v letech, měla na tváři zlostný, znechucený výraz. Orlí nos dnes čněl z boubelaté tváře snad ještě hrozivěji než obvykle.

Kdyby se dokázala usmát, vypadala by jistě přívětivěji, pomyslel si Jakub, znova se otočil k dceři a mrknutím dal rozpačité dívce najevo, že matku nějak přesvědčí.

Copak může něco tak dokonalého dále skrývat v soukromí? Město je plné mladých šlechticů a bohatých mužů – copak není nejvyšší čas, aby se dozvědělo o nádherné dívce na vdávání? Jakub Strada věřil, že dceřina krása a vzdělání jsou nejlepší cestou k výhodnému sňatku.

Kateřina z otcova výrazu vyčetla pýchu a obdiv. Sklopila hlavu a cítila, jak jí hoří tváře.

A pyšný otec se dnes poprvé na svou Kateřinu zadíval zrakem muže.

Zarůžovělé tváře teď ještě více zdůraznily bělostnou pleť. A Kateřinin pohled – Jakub nikdy neviděl tak tmavě modré a bystré oči. Šaty, kterými ji dnes obdaroval, jejich hloubku ještě zdůraznily, neboť byly ušity z temně modrého hedvábí. Kateřině slušel i hluboký výstřih lemovaný bílou krajkou, který opravdu odhalil všechno, co odhaleno být mělo.

A barva šatů se odrážela od vlasů měkkým, sametovým leskem jako od havraních křídel. Dlouhá šíje zdůraznila hrdé držení hlavy, útlý pas vyšívaná stuha a nařasená sukně ještě prodloužila ztepilou postavu.

„Dcero, jdi do svého pokoje a tam vyčkej příchodu hostů.“

Jakubovy příjemné pocity zmrazil přísný hlas manželky.

Kateřina stála zaraženě před rodiči, ale jen otec si všiml, jak stiskla rty, aby nebylo vidět, že má blízko k pláči. Nebyl to jen truc, který se jí objevil na tváři, v té chvíli dala výrazem najevo všechnu svou nenávist k nevlastní matce, která se nikdy nepokusila manželově dceři porozumět.

„Chceš oblékat a vystavovat svou dceru chtivým pohledům stejně jako děvky, které pro tebe pracují?“ ozvalo se, hned jak za Kateřinou zapadly masivní dveře a manželé osaměli. „Proč tedy ta přísná výchova? Proč všechno to vzdělání, které stálo nemalé peníze, když ji teď oblékneš, jako by byla na prodej?“ Patricie zuřila. Nakrčila špičatý nos, boubelaté tváře jí zrudly jako pivoňky.

„Myslím, že Kateřina je z nových šatů nadšená. Všimla sis, jak jí sluší a jak je krásná?“ pokoušel se Jakub mírnit manželčinu zlobu.

„Měl ses poradit se mnou, zase sis udělal věci po svém!“

„Patricie, kdybys ty rozhodovala o šatníku mé dcery, dnes bychom neslavili narozeniny překrásné mladé dámy, ale domácí šedé myšky. Je nejvyšší čas, aby sis uvědomila, že Kateřina není dítě, které tě bude ve všem poslouchat.“

„Nikdy mě neposlechla. Ani ona, ani ty!“ vykřikla Patricie zlostně. Jakub věděl, že manželka má pravdu. Byl zvyklý dělat všechno podle své hlavy, a už si zvykl i na to, že co udělá, se jeho ženě nikdy nelíbí.

Život ve strachu z božího hněvu a přísná výchova italské rodiny se na jeho Patricii opravdu podepsaly tím nejhorším způsobem.

Jenže Kateřina je jiná, myslel si Jakub Strada. Nikdy z ní nebude ušlápnutá chudinka, zahalená až pod bradu nabíranými límci jako Patricie. Kateřina má v sobě oheň, odvahu a sílu žít život svobodné, rovnoprávné ženy. Názor macechy ji může zlobit, může ji rozlítostnit, ale nikdy ji nespoutá. A v tom jí on, jako otec, rozuměl.

Proč jí taky nemůže rozumět manželka?

Jakub se bezděky ušklíbl. Nemůže! Vždyť nerozumí ani jemu! Nikdy nepochopila, proč se nad zadním vchodem jejich velkého honosného sídla rozzářilo červené světlo. Nechtěla vidět ani slyšet, že živnost, kterou Jakub Strada vymyslel a pak založil v pražském městě, se stala cestou k bohatému a pohodlnému životu.

Jakub se mračil, ale zatím mlčel a sledoval nabroušenou Patricii, jak neohrabanými kroky měří prostor jejich největšího sálu, který svým vybavením mohl soutěžit i s císařskými komnatami. To je ono! blesklo mu hlavou.

„Rozhlédni se, drahá Patricie, kolem sebe,“ promluvil zvýšeným hlasem, ale zároveň se snažil ovládnout zlost, aby manželku ještě více nepopudil a nedošlo k další hádce. „Vidíš tu nádheru? Křišťálové lustry, benátská zrcadla, tkané tapisérie, koberce a čalounění, které nám může závidět kterákoliv ze šlechtických rodin… A všimla sis, jaké vybrané pochoutky jsem na dnešní slavnost nechal přivézt a připravit těmi nejlepšími kuchaři? Kde se asi berou zlaťáky, které ti umožňují žít v přepychu, chlubit se mezi sousedkami tím nejlepším, co se dá získat od obchodníků? Mám tvých nálad opravdu dost. Pro koho si myslíš, že to všechno dělám?“

„Pro sebe!“ vyjelo zlostně z Patricie a prudce se zastavila v chůzi. „To ty ses potřeboval zalíbit šlechtě a hlavně císaři, ty potřebuješ jejich obdiv! Kdybys nezískal bohatství díky nevěstinci, nikdy by mezi sebe takového chudáka a přistěhovalce nepřijali!“

„Jak můžeš něco podobného vůbec vypustit z úst?“ vykřikl Jakub. „Tentokrát jsi zašla příliš daleko! Císař si mě váží, rozumíš? Váží si mě pro můj vytříbený vkus, pro mé umělecké sbírky a pro díla, kterými jsem ozdobil i jeho sály!“ V Jakubově hlase byla jasná výhružka. „Smysl pro krásu, to je to, co ty nikdy nepochopíš, to je to, co nás s císařem spojuje a proč si mě váží. Jinak bych se nikdy nestal královským antikvářem a správcem jeho uměleckých sbírek a pláten těch nejlepších mistrů! Já jsem ten, kdo mu svými kontakty na italské obchodníky otevřel dveře a ukázal pravou hodnotu věcí!“

Patricie tušila, že už by měla mlčet, ale pořád měla před očima dceřinu odhalenou šíji a ňadra – a ten pohled ji naplňoval dalším vzdorem a zlobou.

„Říkáš tomu smysl pro krásu? Tak já ti povím, co vidím já! Chystáš se předhodit všem přítelíčkům, které sis dnes pozval, svou vlastní dceru! V šatech, cos jí daroval, vypadá stejně jako prodejné děvky, které zahánějí nudu jejich nocí a kterými ty je zásobuješ!“ Zlostný hlas přešel v jekot: „A v mém domě!“

Jakubovi se zatmělo před očima, pravice mu vylétla a s plácnutím se zastavila na manželčině tváři. Do nastalého ticha se ozvalo mrazivě:

„Ten dům, drahá, je můj, a vydělal nám na něj nevěstinec, kterým ty tak opovrhuješ. Jinak bys bydlela na okraji města v domku s hliněnou podlahou a chodila po žebrotě. A můžeš si vybrat: buď budeš dál dělat, že nevíš, odkud pochází naše bohatství a budeš poslušnou manželkou, nebo tě jako vzpurnou ženu pošlu zpět ke tvé ubohé italské rodině! A věř, že by tě doma nepřivítali s nadšením.“

„To mi zaplatíš!“ sykla zarudlá Patricie. Vztek ji hnal pryč, ale obézní postava jí dovolila pouze nemotornou otočku od nenáviděného muže. Kolébavým krokem opustila síň a zamířila do svého pokoje.

Jakub Strada se spokojeně ušklíbl: „Už jsem se naplatil dost,“ zahučel si pod nos. „Teď budu sklízet plody svého snažení a stárnoucí zlostná manželka mi v tom nemůže zabránit.“

***

„Patricie má zase svůj den,“ pronesl Jakub o pár minut později, objal dceru a na chvilku ji podržel v náruči. Jeho výraz se úplně změnil. Políbil Kateřinu na čelo a broukl: „Ať tě ani nenapadne převlékat se do jiných šatů.“

„Nenapadlo mě to, neboj se, otče, mám takovou radost… ale co matka?“

„Jako vždy – vyvzteká se a zase bude na chvíli klid. A jako vždy – vyčetla mi náš nevěstinec. Jen zapomněla, že od doby, co jsem díky němu přišel k prvním velkým penězům, další majetky přineslo obchodování s uměleckými díly a obrazy.“ Jakub mávl rukou, jako by se jen snažil zahnat otravnou mouchu. „Ještě že mám tebe, dítě moje… A mám pro tebe ještě další dary.“

„Opravdu otče?“ Kateřina se mu znova vrhla kolem krku.

„Snad sis nemyslela, že zůstane jen u nových šatů? To svého otce málo znáš…“

Slunce pozdního odpoledne prodlužovalo stíny v uličkách Starého Města pražského a milosrdně halilo došeda nedlážděnou, prašnou cestu k Týnskému dvoru, zato v jeho zarudlých paprscích zrůžověly bíle rozkvetlé koruny několika jabloní, zasazené hned u vjezdu do domu „U Zlatého hroznu“.

Rozkvetlé stromy dělaly z plácku před domem romantické místo a vůně jara na pár okamžiků překryla pachy, tak typické pro vedlejší ulice, lemované strouhami s odpadky a splašky.

Na hrbolaté cestě zarachotila kola kočáru, pak rozezvučela kameny dlážděného dvora. Kočí zastavil, hbitě seskočil z kozlíku a otevřel malá dvířka. Host, který přijel dům navštívit, se tentokrát nemusel skrývat ve tmě noci, dnes mu byl doširoka otevřen hlavní vchod.

Elegantně ustrojený muž zkontroloval pohledem kytici rudých květů, usmál se, mávnutím poslal kočár pryč a zvedl hlavu k oknům v prvním patře. Od mozaiky olověných sklíček se odrážely poslední sluneční paprsky a nic nenaznačovalo, co se za okny a zdmi domu děje.

Než slunce zapadlo, rozezvučel se dvůr koly kočárů ještě několikrát. Urození hosté, tentokrát i s manželkami, přijali pozvání Jakuba Strady na velkolepou oslavu narozenin jeho jediné dcery. Více než zdvořilost je však k návštěvě hnala zvědavost, protože si toužili prohlédnout komnaty Stradova soukromí. O císařově antikváři se říkalo, že je majitelem úchvatných sbírek uměleckých děl, které snesou srovnání se sbírkami samotného císaře Rudolfa. Strada věděl, jak si získat přízeň a přátelství mocných.

A dámy byly zvědavé na jeho dceru. Nikdo ji pořádně neviděl, nikdo ji neznal. Strada byl muž, který na jedné straně nabízel přátelům noční radovánky, na druhé straně přísný otec, důsledně skrývající dceru před mužskými zraky.

Tmavý průchod do zadní části domu, kterým pánské návštěvy obvykle v noci přicházely, byl dnes uzavřen. A nikdo se ani slůvkem nezmínil, nezaváhal a nespletl si vchod do Stradova příbytku.

Do patra vedlo široké schodiště, pokryté italským mramorem. Struktura vzácného kamene vynikala při jasném světle svící.

Největší sál v domě vítal hosty otevřenými křídly masivních zdobených dveří a vstříc všem příchozím zářilo světlo stovek svící ze zlacených svícnů na zdech a dvou křišťálových lustrů.

Dámy si prohlížely své zářící šperky a dokonalé účesy v osvětlených zrcadlech, pánové zvědavě čekali na hostinu. Už týdny se povídalo o vzácných řeckých a italských vínech, která císařův antikvář nechal přivézt pro slavnostní přípitky.

Jakub Strada hýřil úsměvy, radostně vítal všechny přátele, kteří dnes přijali pozvání a navštívili jeho dům. Občas se mu však na tváři objevil ublížený, zklamaný výraz, protože velmož, pro něhož vlastně celou hostinu naplánoval, se zatím neobjevil.

Císař Rudolf na jeho pokorné, avšak naléhavé pozvání přece kývl, naznačil, že jeho dům poctí svou přítomností – proč tedy ještě nepřišel?

„Nevím, pane Strado, jestli sis nedělal marné naděje.“ K Jakubovi se přitočil Michael Maier, vladařův osobní sekretář, přítel a lékař. „Když jsem opouštěl Hrad, císař byl na loži a nenaznačoval, že by se někam chystal.“ Tón hlasu jasně vypovídal o škodolibosti, kterou se Maier nesnažil zakrýt.

„Chceš se mi, vysmívat, Michaeli?“ odsekl Jakub. „Dnešní den patří mé dceři Kateřině, jejímu uvedení do společnosti. Pro ni jsem přichystal slavnost, sezval vzácné hosty a mezi nimi i tebe.“

„Jistě, jistě, příteli, já jen abys neztrácel čas čekáním, stejně jako společnost, která by samozřejmě byla z císařovy přítomnosti nadšená,“ rychle obrátil Michael. Nechtěl si Jakuba pohněvat, věděl, jak velký má na vladaře vliv.

Jakub přemohl nelibost, usmál se na všechny kolem, pokynul číšníkovi, aby nalil plné poháry, a vykročil ze sálu. Svoji překrásnou dceru přivede a představí přítomným urozeným hostům sám, bez manželky.

Patricie mu před chvílí vzkázala, že se oslavy narozenin jeho dcery nezúčastní pro silné bolesti hlavy, a Jakuba to ani v nejmenším nepřekvapilo. Manželka prostě nesnese vidět Kateřinu šťastnou, a hlavním trnem v oku jí je dívčina krása a mládí. Jakub se ušklíbl. Vzhledem k tomu, jak Patricie v posledních letech vypadá, je to pochopitelné. Běh času je pro ženy neúprosný; lehce dokázal udělat z manželky ženu, která nenávidí sebe i ostatní!

Rozechvělá Kateřina cítila téměř slabost. Neklidně přecházela po svém pokoji, studené dlaně tiskla na hořící tváře. Nechtěla vstoupit mezi hosty celá červená, nechtěla dát najevo rozrušení.

Potom se objevil otec a nabídl jí rámě. V tom okamžiku se Kateřina uklidnila a odvážně vztyčila hlavu. Je už přece dospělá – a podle toho se také bude chovat!

Když hrdý otec s dcerou po boku pomalu procházel sálem, hovor hostů na chvíli utichl. A pak se začal ozývat šepot. Jakub natahoval uši, aby mu neunikla obdivná slova mužů, a snažil se nevidět, jak dámy zelenají závistí. Přesně s tím počítal – věděl, jaký klenot v jeho rodině vyrostl a dospěl v ženu.

Po prvních projevech přízně a obdivu mladých mužů pozvedl Jakub Strada číši na zdraví své dcery a pak ji před očima všech, kteří nepokrytě obdivovali i záviděli, obdaroval zářícím šperkem. Náhrdelník ze zlatého kovu s rudými kameny ozdobil šíji dívky, jako by k ní patřil, jako by se Kateřina Stradová pro přepych a okázalou krásu narodila.

Nakonec dal Jakub pokyn hudebníkům a sám vedl dceru k tanci. Mezi obdivnými pohledy, které dvojici v kole provázely, však pyšný otec stále postrádal ten nejdůležitější – pohled samotného císaře, kterého chtěl dívčinou krásou okouzlit.

Nikdo z urozených hostů nemůže Kateřině dát to, co císař; Jakub chtěl pro dceru místo na výsluní u dvora a možná… snad i více než jen přízeň.

Teď ale musel skrýt zklamání, aby nezavdal příčin k dalším posměškům a dohadům. Však není všem dnům konec, uklidňoval se.

Potom se podíval na Kateřinu, obklopenou mladíky s chtivými pohledy, zarůžovělou a zářící více než nový šperk na jejím hrdle, a napadlo ho jediné.

Hejskové! Nic pro Kateřinu! Nesmí udělat chybu, musí ji uchránit pro toho pravého!

Kapitola 2

Pražský hrad

Rudolf nemohl usnout.

Král český, uherský a císař římský trpěl nespavostí už delší dobu. Po vydatném obědě se mu jako vždy začaly klížit oči, ale když ho komorník uložil na lože a po špičkách opustil ložnici, spánek nepřicházel. Císař upřel pohled na zdobený strop. Nedovolil zatáhnout těžké sametové závěsy, chtěl vnímat denní světlo, život kolem sebe, protože ve vlastním nitru cítil temný smutek.

Do Prahy přicestoval asi před dvěma měsíci. Pro cestu do Čech se rozhodl, neboť potřeboval změnu. Ve vídeňském sídle na něho už všechno padalo.

Rudolf se snažil přijít na to, od kterého okamžiku, od jaké chvíle, má tak špatnou náladu. Zalomcoval s ním vztek, protože se mu vybavila vzpomínka na strýce Filipa, který o vánočním čase přicestoval ze Španěl a poctil ho ve Vídni návštěvou.

Nesnáší je! Všechny je nesnáší! Pokrytce od španělského dvora! Bratrance Filipa, matku Marii!

Matčina přísná tvář byla najednou s ním v ložnici a on ucítil tupou bolest u srdce, uslyšel ostrý hlas, který ho nabádal ke strachu z božího hněvu a k poslušnosti.

Přízrak ženy s přísnými rysy nabýval větších a větších rozměrů, nutil ho přemýšlet tak, jak nechtěl. V té chvíli se v něm probudil malý hoch, jehož život určilo, že se narodil v královské rodině Habsburků.

Všechny touhy dospívajícího dítěte potlačilo přání matky vychovat ze syna schopného vladaře, který se ožení podle přání rodiny se stejně urozenou dívkou, protože musí plodit potomky a dědice trůnu z královské krve.

O vládu nad zeměmi nijak bojovat nemusel. Po otci Maxmiliánovi mu všechny královské koruny spadly do klína samy.

Rudolf se převalil na loži. Přepadl ho stejný pocit zoufalství a odporu, jako když byl malým chlapcem. Tehdy se ovšem musel podřídit. Dnes je na tom o trochu lépe, ale ne o moc. Nemusí poslouchat doslova, jenže cokoliv matka vysloví, cokoliv si přeje, v něm, v císaři, stále vyvolává jen jeden hluboký pocit – nikdy! Nikdy už se nechce podřizovat matčiným představám o tom, jaký by měl být, jak by se měl chovat, jak žít a vládnout zděděným zemím.

Ale to slovo – nikdy! – to matce vykřičet do tváře nemůže. Musí se ovládnout, přetvařovat, uzavřít ho v sobě jako bolavý vřed, který se nikdy nezhojí. Ale bolest toho slova se čas od času sama snaží dostat ven a nevyřčená ho přivádí k zuřivosti.

Proč to nedokáže? Proč se nedokáže matce ani rodině vzepřít? A proč se nedokázal jasně vyjádřit, když ho na přelomu roku znova nutili ke sňatku s Isabelou Clarou, Filipovou dcerou?

Jak by mohl spojit svůj život se sestřenicí, která mu připomíná vlastní matku a tvrdou výchovu u španělského dvora? Přece nebude mít svou noční můru před očima i ve dne? Můru s ostře řezanými rysy? Isabela možná je poslušnou a vhodnou nevěstou z královské rodiny, ale on ji nechce. Nechce Isabelu Claru a nechce nic, co by mu připomínalo dětství!

Vztek byl náhle pryč a Rudolf se znova propadal do melancholie, která po každém výbuchu hněvu následovala. Pomalu ho ovládala apatie a brala mu sílu vstát z lože. Vítal známý pocit únavy a touhu po spánku. Zavřel oči.

Ale spánek opět nepřicházel. Hlavou mu znovu začaly vířit myšlenky, které nemůže nikomu svěřit. Nikdo ho nedokáže pochopit!

„Michaeli!“ vykřikl a posadil se.

„Veličenstvo?“ Do císařovy ložnice však vstoupil starý komorník.

„Kde je Michael? Kde Sendivoj?“ obořil se císař na muže, který neměl odvahu srovnat nahrbená záda.

„Veličenstvo, oba přijali na dnešní den pozvání tvého antikváře Strady a opustili Hrad přibližně hodinu před západem slunce.“

Císař se zamračil. „Vzpomínám si…“ pronesl tiše a po tváři mu přelétl zvláštní smutek.

„Odpusť, Veličenstvo, pánové se jistě nevrátí před rozbřeskem. Přeješ si jinou společnost?“ odvážil se nabídnout komorník. Znal vladařovy smutky a divné nálady, ale neznal jejich příčinu.

Císař byl ponořený do vlastních myšlenek tentokrát po celou dobu pobytu na Pražském hradě.

Zvláštní melancholie, které po poledni vždy propadal, trvala až do dalšího rána, kdy se pokusil vstát z lože a trval na přítomnosti přátel a poradců, jenomže ty potom, náhle znechucený, od sebe zase odháněl.

„Ano, vzpomínám si, Strada dnes uvádí do společnosti jedinou dceru,“ pronesl císař lhostejně, ale komorník vycítil záblesk zájmu.

„Je to tak, Veličenstvo, pan Strada je na svou vzdělanou dceru velmi hrdý, proto pro ni prý připravil okázalou slavnost a pozval mnoho urozených přátel.“

„Netoužím po nudné společnosti,“ zabručel Rudolf, ale komorník slyšel něco jiného. Poznal, že v císaři vzbudil zvědavost. Zatím však vyčkával, i když netušil, co se honí za zamračeným čelem a přimhouřenýma očima, netušil, že císaře teď zaujala myšlenka, že by mohl nahlédnout do Stradova soukromí.

Ten lišák má jistě dům plný skvostů, obrazů a soch, uvažoval Rudolf. Kdo jiný dokáže sehnat umělecké dílo hodné očí krále? A že by si nic nenechal pro sebe? Tomu se nechce věřit. Strada dokáže potěšit krásou vladaře, ale bezpochyby má ve svém domě vlastní sbírku.

„Nu, podíváme se na to!“ odhodil císař kožešinovou přikrývku a vstal. Nemusel nic vysvětlovat, bystrý komorník rychle pochopil.

„Přeješ si doprovod, Veličenstvo?“

„Žádný doprovod!“ mávl Rudolf rukou a pokusil se usmát, ale podařilo se mu jen zacukat koutky úst. Přestože se konečně odhodlal k činnosti a rozhodl se překvapit návštěvou přítele Jakuba, smutek v jeho nitru byl příliš hluboký, než aby dokázal rozjasnit tvář a pohled.

Table of Contents

Díl první Kateřina a Rudolf

Kapitola 1

Kapitola 2

Díl druhý Kateřina a Julius