Copyright © POINCIANA ROAD by MARGARET WAY 2016

Translation © Lenka Faltejsková, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu POINCIANA ROAD

přeložila Lenka Faltejsková

Redakční úprava Melita Denková

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-455-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-456-2 (mobi)

Pro Dianu Palmerovou: strážného anděla.

Kapitola první

Mallory znala cestu do Forresterské nemocnice stejně dobře jako rýhy ve své dlani. Nikdy neměla to pochybné potěšení nechat si číst z ruky, ale častokrát přemítala, zda jde jen o pověru, nebo na tom skutečně něco je. Její čára života vykazovala zásadní zlom v době, kdy jej Mallory skutečně prožila. Kdoví, třeba by se z dlaně dalo zjistit, že se dožije stovky let. Nyní jí však bylo teprve osmadvacet. Měla spoustu času dát si život do pořádku a najít štěstí. Prozatím věnovala veškerý čas práci, volna jí zbývalo jen málo. Tak jí to vyhovovalo. Dokud je člověk v jednom kole, nemá čas se zaobírat vnitřními zmatky.

Řidič malé mazdy, jedoucí před ní, ji začínal dopalovat. Jel příliš pomalu a před každou zatáčkou brzdil. Mallory usoudila, že nejlepší bude předjet, když však zahájila manévr, řidič na ni z nepochopitelných důvodů zatroubil. Zvedla ruku a zamávala. Milé přátelské gesto dobré vůle.

Naštěstí se blížila k cíli. Čím více se vzdalovala od hlavního města Brisbane, tím více v ní ožívaly zapomenuté emoce. Ta nepříjemná stará pachuť zřejmě nikdy nevymizí. Vedlejší účinek traumatu z uplynulých let, jehož se nikdy nedokázala zbavit. Ne že by si nedovedla představit báječný nový život. Jenže prozatím se nekonal. Osud zkrátka není laskavý ani rozumný, což Mallory věděla lépe než většina jiných. Uvědomovala si také, že člověk musí neúnavně bojovat, i když nemá valné vyhlídky na úspěch.

Rodné město nenavštívila už přes šest let. A nevracela bych se ani teď, pomyslela si provinile, nebýt nečekaného strýcova infarktu. Strýc Robert, kultivovaný a kulturní člověk, ji vychovával od sedmi let. Nikdo jiný se nenabídl. Rozhodně ne vlastní otec ani matčini rodiče, kteří svůj čas trávili na palubě zaoceánské výletní lodi Queen Mary 2. Pravda, kdykoli se na čas vylodili, zastavili se s hromadou drahých dárků. V jejich dobrodružných životech však bohužel nezbývalo místo pro dítě. Ustanovili ji výhradní dědičkou, jak ji ujistili; jakýsi pokus o kompenzaci. Koneckonců byla jejich jediným vnoučetem. Jen se jim coby sedmiletá zkrátka nehodila do krámu – tenkrát, ani nikdy potom.

Žádný div, že si tak zamilovala strýce Roberta. Stal se jejím hrdinou. Hezký, okouzlující, zabezpečený. Z vlastní vůle starý mládenec. V mládí se zamiloval do její matky Claudie a jeho srdce jí patřilo dodnes. Matka si je vzala s sebou do hrobu. Bylo to skutečně nevídané a v mnoha ohledech tragické, protože strýc víckrát na jinou ženu nepomyslel. Pokud šlo o případný sňatek, považovali jej všichni za ztracený případ. A s Mallory to vypadalo podobně.

Aby měl dost prostředků na zdánlivě okázalý životní styl, skončil Robert James s právní praxí a stal se na plný úvazek populárním spisovatelem detektivních románů. Hlavním lákadlem byl pro širokou obec jeho čtenářů Peter Zero, komický detektiv, který sice nedosahoval věhlasu legendárního Hercula Poirota, přesto si jej lidé zamilovali.

Pulp fiction, nazýval to její otec Nigel James, profesor angličtiny a kulturologie z Melbourneské univerzity. Talentem staršího bratra opovrhoval. „Slátaniny pro bandu ignorantů, čtení tak do vlaku.“ Otec nikdy neuměl vážit slova, čím více zraňovala, tím lépe. Byl podlý skrz naskrz.

Až strýc Robert Mallory předvedl, jaké je cítit se v bezpečí a milovaná. Vzal ji k sobě na Moonglade, svou farmu a útočiště v tropickém koutu severního Queenslandu. V nechvalně proslulých dobách, kdy byli domorodí obyvatelé jižních ostrovů v Indickém oceánu unášeni a nuceni k otročení na queenslandských polích s cukrovou třtinou, měla Moonglade vlastní prosperující plantáž. Dům postavil kapitán George Rankin. Své otroky krmil alespoň banány, mangem a dalšími plody a na rozdíl od jiných farmářů jim za dřinu na spalujícím slunci vyplácel symbolickou odměnu.

Strýc Robert však nemovitost nekoupil kvůli pěstování, nýbrž jako úkryt před celým světem. Nemohl si vybrat idyličtější místo než toto, ležící mezi dvěma oblastmi vyhlášenými světovým přírodním dědictvím: velkolepým deštným pralesem Daintree, nejstarším na světě, a úchvatným Velkým Bariérovým útesem, největším ze všech korálových útesů.

Infarkt přišel docela nečekaně, vždyť strýc se neustále udržoval v dobré kondici. Chodil na dlouhé procházky po bílé písčité pláži za křiku racků, každý den plaval v zářivě modrém moři průhledném jako sklo. Nepomohlo to. Člověk nikdy neví, co může stát, jedinou životní jistotou zůstává smrt. Život je jako cirkus a osud jeho principálem. Strýcův zdravotní stav si žádal Malloryinu přítomnost. Strýček ji léta zahrnoval otcovskou láskou – přišel čas mu to oplatit.

Mallory dojela k další překážce. Smuteční průvod? Kolona automobilů se šinula, jako by měli na dosažení cíle celý den. Kam vůbec jedou? V okolí nebyly žádné obchody ani nákupní centra, jen nekonečná do červena zbarvená pole, kontrastující se sytě zelenou barvou třtiny. Sever byl doménou cukru, svěžích barev a přírodních krás. Mallory napadlo, že procesí zřejmě míří na hřbitov.

Zhruba o pět minut později dorazila k nemocnici. Opakovala si, že není čeho se bát. Ujistil ji o tom sám Blaine Forrester, který jí tu zprávu oznámil do telefonu. Mallory Blaina znala od dětství. Strýc o něm měl vysoké mínění. Dalo by se říci, že Blaine mu byl synem, jehož nikdy neměl. Mallory věděla, že pro strýce zůstává na prvním místě ona, přesto ji jeho náklonnost k Blainovi dráždila. Často si musela připomínat, že je pro strýčka víc než Blaine, jediný syn Robertových sousedů a dobrých přátel. Je jeho neteř, pokrevní příbuzná.

Ani Blainovo ujišťování a podrobný popis strýcova stavu ji neuklidnily. Robert představoval její jedinou rodinu. Bez něj by zůstala sama.

Úplně sama.

Hlavní brána areálu byla otevřená, ozdobená dvojicí šarlatově kvetoucích stromků. Větve svěšené pod tíhou květů vypadaly jako překrásný barevný slunečník. Co se Mallory pamatovala, celé město pokaždé čekalo na letní rozkvět, tak jako se jinde těší na každoroční lidovou slavnost. Delonix královská, původem z Madagaskaru, patřila nepochybně k nejkrásnějším okrasným stromům všech subtropických a tropických oblastí světa.

„Vážně kouzelné,“ vydechla Mallory nahlas.

Nic tak nepotěší oko jako krásy přírody. Mírný vánek honil spadlé kvítky po chodníku, kde vytvářely tmavě červený koberec.

Mallory zastavila, zaplavila ji čirá radost. Tohle místo milovala. Vypadalo jako z jiného světa, malířův sen. Umělců se sem vůbec stahovalo hodně. Žili tu a tvořili nejpřednější výtvarníci země, malovali úchvatnou krajinu a výjevy z každodenního života. Strýc Robert měl doma hodně takových obrazů včetně oleje zachycujícího cestu alejí rudě kvetoucích delonix, která vedla přímo na Moonglade. Od dětství měly ty stromy pro Mallory zvláštní význam. Lék pro dítě s raněným srdcem a duší.

K tomuto koutu světa ji pojily živé vzpomínky. Na to dobré, i na to zlé. Vzpomínky byly jako duchové, kteří se objevují v noci a mizí teprve za ranního rozbřesku. Mallory si uvědomovala, že paměť často zkresluje skutečnost. Ty méně důležité časem vybledly, člověk si nejvíc zapamatuje to zlé. A to nejhorší v něm zůstane navěky.

Její vzpomínky byly naprosto zřetelné. Kdykoli jim podlehla, připravily ji o klid. Během uplynulých let se naučila nejedné strategii, jak si udržet duševní rovnováhu. Dnes se dovedla dokonale ovládat a její zdánlivě neochvějný klid leccos zakamufloval.

Ze zamyšlení ji vytrhlo neagresivní zatroubení klaksonu. Podívala se do zpětného zrcátka, omluvně zamávala na řidičku v autě za sebou a vjela na parkoviště vedle hlavního vchodu do budovy nemocnice. Rozhlédla se po nádherných subtropických keřích, plumeriích, havajských ibišcích a božsky vonících oleandrech vysázených po celém pozemku i na záhonech před parkovištěm. Kvetly navzdory spalujícímu horku, dokonce snad tím výrazněji. Vůně se mísily v horkém vzduchu a opájely smysly.

Tropické květy se prolínaly celým jejím dětstvím; prolínaly se její duší. Vrchol léta: ibišky, zlomené srdce. Ta spojitost v ní zůstane navždy. Pohled na palubní desku jí prozradil, že jsou dvě hodiny. Čas měla slušný. Obvyklé oblečení, co nosila do práce, se hodilo do města, ale sem ne. V tropech lidé chodili v jednoduchých volných svršcích z lehké bavlny. Mallory přijela příliš oblečená, ale nedalo se nic dělat. Pyšnila se dokonalou elegancí, která jí sloužila jako jakási ochranná vrstva, jako když rozbité sklo potáhnete sametem.

Po obou stranách hlavní budovy se nacházely další stavby, také velká plocha vyhrazená sanitkám. Mallory zastavila na místě pro lékaře. Neměla by tu parkovat, ale omluvila si to tím, že kolem je plno volných míst. Automobil, který přijel za ní, zaparkoval na místech pro návštěvníky. Jeho řidička už pospíchala ke vchodu do budovy.

„Škoda že nemám brusle, abych byla rychlejší,“ zavolala cestou a přátelsky Mallory zamávala. Očividně měla zpoždění a zřejmě ji čekaly nepříjemnosti.

Někteří pacienti byli milí, jiní nepříjemní. Mallory poznala dostatek obojích. Spěšně se podívala do zpětného zrcátka. Zlaté pramínky vlasů se jí lepily na tváře, musela si je odhrnout. Měla kvalitní husté vlasy a nosila je dokonale upravené. Žádný volný culík, ale bezchybně elegantní staromódní drdol. Ani nezamkla, zamířila rovnou k hlavnímu vchodu do moderní patrové budovy.

Interiér byl jasně osvětlen, vonělo tu čisté prádlo namísto zápachu dezinfekce tak typického pro dlouhé neosobní chodby v nemocnicích ve velkých městech. Stěny vymalované smetanově bílou barvou zdobily obrazy pravděpodobně místních umělců. Po levé straně stálo v chodbě několik pacientů v županech, živě spolu rozmlouvali, jako by se chystali na koncert. Napravo kráčel svižným tempem mladý lékař s rozevlátým pláštěm, jako by neměl ani vteřinu nazbyt.

Za recepčním pultem se usmívala hezká mladá zdravotní sestra částečně domorodého původu. Na pultu stála velká orientální váza plná bílých asijských lilií s růžovými tečkami. Mallory naklonila hlavu a přivoněla si.

„Přišla jsem navštívit pacienta Roberta Jamese,“ oznámila s úsměvem.

„Ale jistě, paní doktorko Jamesová,“ zněla vstřícná a veselá odpověď.

Takže o ní vědí. Od koho?

K recepci už pospíchala starší výkonná dáma. Zdálo se, že i ona Mallory ráda vidí. Podala jí ruku a zároveň ukázala do chodby. „U pana Jamese je právě doktor Moorehouse. Za chvilku s vámi promluví, paní doktorko. Nedáte si zatím čaj?“

Mallory si rychle přečetla její jmenovku. „Moc ráda, slečno Arnoldová.“

„Připravím ho,“ slíbila zdravotní sestra. Poznala Mallory, protože strýček Robert měl na nočním stolku u lůžka její fotografii a všem se s ní chlubil: „To je moje krásná neteř Mallory. Doktorka Mallory Jamesová!“

O několik minut později, ještě než se Mallory posadila, spatřila půvabného mladého muže mířícího k recepčnímu pultu. Přes sto osmdesát centimetrů. Urostlý. Něco málo přes třicet. Husté černé vlasy. Očividně důležitý.

Blaine!

Při pohledu na něj se jí rozbušilo srdce. Samozřejmě se dalo logicky očekávat, že sem přijde, přesto se Mallory cítila zaskočená. Přestože se jindy dokonale ovládala, v Blainově přítomnosti se jí to nikdy nedařilo. Znal ji příliš dobře. V tom byla ta potíž. Věděl, kolikrát ze sebe udělala blázna. Věděl všechno o jejím katastrofálním zasnoubení, jak mizerného životního partnera si vybrala. Věčně ji hodnotil a pokoušel. Považovala jej sice za přítele, protože se znali odmalička, jejich vrtkavý a často bouřlivý vztah však nepatřil k těm jednoduchým. Mallory uznávala, že je to vesměs její vinou. Kolikrát se za ty roky chovala nepříjemně? Byla to jakási odveta, promlouvala z ní hluboko zakořeněná křivda.

Blaine věděl o tom, že spoustu let docházela k dětské psycholožce Sarah Matthewsové. Byly to silně emocionálně nestabilní roky. Věděl o její nebezpečné náměsíčnosti. Zkrátka toho věděl moc. To by přece vadilo každému. Nebyl lékař, přesto znal kompletní anamnézu jejího případu. Všemu navzdory musela uznat, že je Blaine velmi přitažlivý muž. Co vlastně utváří charisma, ptala se Mallory v duchu mnohokrát. Člověk se s ním narodí, nebo je teprve získává s léty? Probouzejí charismatičtí lidé sexuální pudy v každém, s kým se seznámí? Mallory měla obavy, že pokud jsou i ti ostatní jako Blaine, pak ano. Jedním z jeho nejpřitažlivějších rysů byla živočišná energie. Vyzařoval sebedůvěru. Zkrátka člověk, který dokáže všechno, co si zamane.

Blaine patřil k mecenášům nemocnice. Vlastnil nemovitosti na všech zásadních místech. Rodina Forresterových bohatla po celé generace. Jejich prapředkem byl George Herbert Forrester, Angličan, zámožný už v době, kdy opustil kolonii v Novém Jižním Walesu, a vydal se na neprozkoumané území, jež bylo v roce 1859 prohlášeno státem Queensland. Forresterovi byli dobře zajištění po celá desetiletí, řídili město. Jako zaměstnavatelé se ke svým zaměstnancům chovali natolik slušně, že se tu dodnes všichni považovali za členy jedné velké rodiny.

Mallory poslouchala, jak Blaine mluví se sestrou v recepci. Měl podmanivý hlas, jedinečný. Dokonale se k němu hodil. Viděla jeho auru. To bylo její tajemství: dokázala vidět aury. Ne u každého, to by asi nedokázal nikdo, ale u některých lidí. Dobrých i špatných. Blaina obklopovalo kobaltově modré energetické pole. Většina lidí aury nevnímá a Mallory netušila, proč je vidí právě ona, proč je cítí, podobně jako vlny horkého vzduchu. Tento dar, pokud se to tak vůbec dalo nazvat, se u ní nevyvinul s průběhem let, disponovala jím odjakživa.

Kdysi se svěřila Blainovi a dodnes ji to mrzelo. Tehdy jí bylo tak čtrnáct. Blaine se vrátil domů po dokončení vysoké školy. Připadal jí neodolatelně krásný. Pamatovala si přesně, kde tehdy byli, odpočívali spolu na slunci u jezera. Když domluvila, zvedl se na lokty a upřel na ni ty své neobyčejné stříbrné oči.

„Utahuješ si ze mě!“

„Ne, přísahám.“

Vyprskl smíchy. „Poslouchej, nevadí mi ty tvoje vybájené historky a putování po hvězdách, ale oba víme, že žádné aury neexistují.“

„Ale existují!“

Sevřel ji bezbřehý vztek a zklamání. Svěřila mu své nejcennější tajemství a on, její dětský idol, se jí vysmál. Nebylo divu, že vybuchla jako rachejtle.

„Neopovažuj se ze mě dělat lhářku, Blaine Forrestere. Vidím aury. Tu tvou jsem viděla už mockrát a že ty nic nevidíš, ještě neznamená, že aury neexistují. Jsi jenom necitlivé arogantní prase!“

Rozčílil ji tak, že to dokonce i o mnoho let později ještě cítila. Chtěla, aby jí naslouchal, chtěla se mu svěřit. A on ji místo toho ponížil. Snad právě tenkrát prošel jejich do té doby přátelský a klidný vztah zásadní proměnou. Blaine, přítel, k němuž vždycky vzhlížela a důvěřovala mu, se jí vysmál. Skutečně viděla aury, některé výrazné, jiné jen matné. Jednoho dne věda tento jev objasní. Obvykle aury vydržely tak půl minuty, než vybledly. Aura nevěřícího Blaina, jak mu tehdy řekla, byla kobaltově modrá. Strýc Robert měl světle zelenou s růžovou ploškou v oblasti srdce. Svou vlastní auru neviděla, zato si pamatovala černou auru své umírající matky. Pochopila tehdy, co to znamená. Od té doby viděla takovou černou auru už mnohokrát.

Vzápětí už Blaine zamířil do čekárny. Naštěstí v ní bylo prázdno, ačkoli sem z chodby doléhal ženský hlas předčítající pohádku a dětský smích. Smích dětí patřil k nejkrásnějším zvukům vůbec, libý jako zvonkohra.

Když Blaine došel ke dveřím, Mallory mimoděk vstala, ačkoli sama nechápala proč. Ke své nevoli pocítila záchvěv vzrušení. Toho se nikdy nezbavila. Podala mu ruku a doufala, že nemá červené tváře. Objetí a políbení mezi nimi dávno nepřicházelo v úvahu. Přesto měla nastražené všechny smysly. „Blaine.“

„Mallory.“ Zadíval se na ni, stiskl jí dlaň. Pomyslel si, že s ruměncem ve tvářích jí to nesmírně sluší. Ne že by jí to někdy řekl, Mallory si na komplimenty nepotrpěla.

Mallory jeho provokativní tón neunikl. Rozhodla se nereagovat. Z dlouhodobé zkušenosti byla na fyzický kontakt připravená, přesto ji jako pokaždé zaskočil ten náboj. Připomínalo to elektrický šok, což připisovala účinkům statické elektřiny. Fyzice. Tváří v tvář jeho výšce si i při svých sto sedmdesáti centimetrech připadala drobná. Blaine byl jasně ve výhodě. Jeho světle šedé oči kontrastovaly s tmavými vlasy a opálenou pletí. Ostře řezané rysy, očividná inteligence a přirozená autorita společně tvořily nesmazatelný dojem. Mallory dobře věděla, že se z něj ženám podlamují kolena. Málem si přála být jednou z nich. Domnívala se, že síla jeho pohledu spočívá v neobvyklé barvě očí. Takové oči by rozhodily každého.

Mávl rukou k jedné z dlouhých čalouněných lavic, jako by jí říkal, aby se posadila. I tohle nesnášela. Jako by vždycky věděl, co je nejlepší. Uvědomila si, že reaguje dětinsky. Mohla za to léta, po něž nesnášela tu jeho povýšenou samozřejmou mužskou nadřazenost, přesto to bylo dětinské. Nikdo není dokonalý. Na druhé straně by se mohl chovat slušně.

Blaine si plně uvědomoval, jaká bitva se v Mallory odehrává. Věděl o jejích úzkostech a nejistotách. Seznámil se s ní, když jí bylo sedm – hezká dívenka s vybraným chováním. Zato dospělá Mallory se chovala nepřátelsky. Ve stáří bude pravděpodobně nahánět hrůzu. Momentálně ale představovala zvláštní kombinaci neobyčejné přitažlivosti a neobyčejné odtažitosti. Nepůsobila koketně ani za mák, přesto nad ním měla moc, kterou nechápal. Napadlo ho, co by se asi stalo, kdyby se někdy přestala hlídat a nechala působit přitažlivost mezi nimi.

Na sobě měla velmi elegantní žluté sáčko a sukni. Městské oblečení. Jen málokterá žena by si mohla vzít takovou barvu. Nádherné tmavě zlaté vlasy měla Mallory stažené do drdolu, olivovou pleť bezchybnou, sametově hnědé oči maličko našikmo. Mallory Jamesová byla stejně krásná jako kdysi její matka. Navíc chytrá. Vystudovala dětskou psychologii. Nechala se pohltit prací, to jí pomáhalo vyhýbat se nestálým vztahům i hlubším citům. Mallory zkrátka dávala jasně najevo, že pevně stojí u kormidla za všech okolností.

Mallory stále cítila v celé paži chvění po jeho doteku. Vzápětí se však vzpamatovala a nasadila chladný výraz, v němž se roky zdokonalovala. Dnes už jí šel bez obtíží. Jedině Blaine měl, k její nelibosti, moc ten navyklý klid narušit. Existovalo mezi nimi něco skutečného; jakési hluboké porozumění, které je k sobě poutalo. Uvědomovala si zvláštní rozpor mezi nevyhnutelně napjatou konverzací a tou jinou komunikací, o níž odmítala přemýšlet.

„Mám o strýčka strach,“ řekla nahlas. Snad by si její tón dal vyložit jako obviňující. „Říkal jsi, že měl jen slabý infarkt, Blaine. To už by ho ale přece pustili domů. Přitom je pořád v nemocnici.“

„Je tu na pozorování, Mallory. Nespěchej na něj.“ A je to tu zas, pomyslel si.

„Nechceš mi náhodou říct něco dalšího?“ Chladně si ho měřila, přestože byl tak hezký a oslnivý.

„Ted tě poinformuje.“

„Takže ty mi nemůžeš povědět nic?“ Mallory cítila, že jí něco zamlčuje.

„Ne, ani ne.“ Jeho světlé oči se zaleskly v slunečních paprscích, které dovnitř dopadaly vysokými okny.

„Tak proč mám pocit, že mi něco tajíš?“

Blaine málem zaúpěl nahlas. Jako obvykle ho prohlédla, uvědomoval si však, že ji na nepříjemné noviny musí nejprve připravit. „Mallory, aby se Rob uzdravil, potřebuje tě mít tady, u sebe, ne v Brisbane. V poslední době zvolnil tempo, ale nikdy se nezmínil, že by měl nějaké potíže. Jenže teď se ukázalo, že má nemocné srdce. Angina pectoris.“

„Vždyť mi nic takového neřekl.“ Očividně ji to zaskočilo.

„Ani mně. Prostě asi nechtěl, aby o tom někdo věděl.“

Mallory jej bez přemýšlení chytila za ruku, jako by jí mohl utéct. Blaine měl na sobě modro-bíle kostkovanou bavlněnou košili s krátkým rukávem, tím pádem se dotkla jeho holé kůže a cítila pevné svaly pod ní. Jaká hloupost! Fyzicky na ni působil tak, že se v ní všechno svíralo. Přikryl její ruku dlaní, což ji rozhodilo ještě víc.

„Takže podle tebe jsem strýčka zanedbávala po všem, co pro mě udělal?“

„Já tě nesoudím, Mallory.“

Table of Contents

Kapitola první