David Duchovny

BUCKY F*CKING DENT

Copyright © 2016 by King Baby, Inc. Published by arrangement with Farrar, Straus and Giroux, LLC, New York

Translation © 2017 by Svetlana Žuchová

Jacket design © 2017 by Marek Novák

Poetry translation © Jana Kantorová-Báliková, Jozef Kot, Juraj Kuniak

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5335-3

Millerovi a Westovi.

Amimu a Julesovi, gringom číslo jeden a dva, a mladému Mattymu Warshawovi.

A Meg, ktorá ma toho o písaní naučila viac, ako si vie predstaviť.

Slasť nebies možno čaká, možno nečaká nás, tá pozemská však prichádza i mizne naraz.

WALLACE STEVENS: Le Monocle de Mon Oncle^1

Nenávisť. Láska. To sú iba slová. Rudy. Čoskoro budem starý.

JAMES JOYCE, Ulysses^2

Život je vtipná záležitosť.

SONNY LISTON

no teda,

pozorovali ste vlajočku?

prehrávam si to v hlave dokola.

len čo sa jim rice dostal k méte,

vietor vial smerom do ľavého poľa.

nielenže pomohol yastrzemskemu pri odpale,

no zároveň to skazil jacksonovi,

vietor vial smerom do pravého poľa,

keď jackson zoral letiaci odpal,

ale vo chvíli, keď yaz zaskóroval,

vietor vial smerom do ľavého poľa,

takže to bolo podľa pravidiel.

čo bolo priveľa aj na piniella.

ktosi mi povedal

že red sox tu majú živly pod palcom.

bol som naivný – pochyboval som.

PHIL RIZZUTO: Vlastnia vietor

Ó, krava nebeská! Vybrané verše Phila Rizzuta^3

1

Jose Canucci. Tak ho volali v práci. Akoby bol polovičný Juhoameričan a polovičný Talian. Talian zrejme z otcovej strany. Z ktorej časti čižmy Canucciovci asi tak pochádzali? Netušil. Matka bola možno krásna Portoričanka zo Španielskeho Harlemu. To by teda bolo zábavné. Otca by to nadchlo. Je však Canucci vôbec skutočné meno? Nevedel. Dokonca to ani správne nevyslovovali. Fanúšikovia to tu nevedeli poriadne povedať. Hovorili Kenjusí. Dve c vyslovovali ako s. Beztak sa tak v skutočnosti nevolal. Volal sa Ted Fullilove. Theodore Lord Fenway Fullilove. Tomu sa hovorí posrať to. Nejaký zakomplexovaný básnik na Ellis Island musel skomoliť priezvisko jeho ruského predka, Filinkov alebo Filipov alebo Filitov, na Fullilove. Hovorili mu Ted. Akurát v práci nie. V práci bol Jose. Alebo pán Búrsky.

Možno by si mal zadovážiť monokel. Ako Arašid, kreslená postavička z reklamy na slané oriešky. Tedov otec pracoval v reklame, a tak si Ted právom kládol otázku, či stvoril aj tohto maskota. Nie je vylúčené, že Arašid bol jeho nevlastný brat. Bol to milý pánko v cylindri, kríženec s arašidom namiesto tela, s paličkou a monoklom. Taký čulý orech.

Vyzeral ako výsledok nepodareného vedeckého experimentu z jedného z tých béčkových filmov na hororovej stanici v sobotný večer, keď pre dážď zrušia zápas. Chápete, niečo ako Mucha. „Pomôžte mi, pomôžte mi.“ To bola najslávnejšia replika z Muchy. Vincent Price s telom muchy a hlavou Vincenta Pricea. Bola to skutočne hlava Vincenta Pricea? Možno ani nie. Vlastne je to jedno. Tak dobre, Vincentovi Priceovi to asi jedno nie je, Tedovi však áno. No niečo na „pomôžte mi, pomôžte mi“ Teda dojímalo. Tá číra, bezbranná núdza. Možno prvé slová, ktoré sa dieťa naučí vysloviť. Hneď po „mama“ a „oco“ a „ešte“. Pomôžte mi. Pomôžte mi. Preboha vás prosím, pomôžte mi.

Arašid potreboval pomoc. Mal poďobané sinavé telíčko búrskeho oriešku, mušie nohy a zlý zrak. Prinajmenšom na jednom oku. Gule nestáli za reč, bezpohlavný, eunuch, pohybu schopný len s paličkou. Takýto chlapík potrebuje pomoc. A načo ten cylinder? Koleduje si o to. Preraď všetky tieto myšlienky do kartotéky – súkromný žartík zaradený pod P ako Pomôžte mi. To by mohlo fungovať. Pomaly však pribúdalo krížových odkazov, krížových registrov a zmätok narastal. Kiežby nemal frajerku! Nemal arašid namiesto tela a mal gule a isté potreby, duševné, telesné aj všetky ostatné! Celú šibnutú plejádu protichodných potrieb prýštiacich do všetkých smerov, ako keď výfuk odpadne na cestu, iskrí a vydáva ten odporný zvuk. Frajerka/výfuk. Fakt by som stále mal mať pri sebe pero, pomyslel si. Naštvaný na seba, lebo tieto veci, tieto myšlienky vyfučia. Mama hovorievala, že to dôležité sa zapamätá. Nie je to však pravda. Ba dokonca možno je to práve naopak. Možno to najdôležitejšie zabudneme, alebo sa o to aspoň snažíme. Čo to povedal Nietzsche? Pamätáme si len to, čo nám spôsobuje utrpenie? Nie je to úplne tá istá myšlienka, ale z rovnakého súdka. Z rovnakého kotla. Čo pri nebezpečnom boji.

Kotol myšlienok. Štadión Yankeeov s ihriskom plným myšlienok. Aj s hľadiskom. Tedova hlava bola ako štadión plný prihlúplych nápadov počas prestávky v siedmej zmene. Nadpozemsky aristokratický hlas Boba Shepparda: „Dámy a páni, upriamte, prosím, pozornosť na prvú métu, Chrisa Chamblissa práve strieda mladý Nemec s pôsobivými fúzikmi Friedrich Nietzsche.“ Phil Rizzuto by sa na tom zabával. Ako je len možné, že práve keď sa snažíte vyhlásiť čosi vznešené, vo vašom výroku sa objaví čosi ako „ten, ktorý“? Štylistická neohrabanosť ako prísľub hlbokomyseľnosti. Nie je to zlá myšlienka, je to myšlienka, ktorá vôbec nie je zlá.

Ted často zabúdal, že nemá babu. A v takých chvíľach bol pravdepodobne šťastnejší ako vtedy, keď si na to spomenul. Priateľka. Založiť do kartotéky pod N ako „nepravdepodobné“ alebo pod „CH“ ako „choď do riti, Ted“. Nevedel si spomenúť, kedy bol naposledy so ženou, a dokonca bol za tú zábudlivosť vďačný. Udatne viať. Ale hoci tá myšlienka predstavovala len prázdnu kartičku, bolesť a prázdnota boli v rozpuku a skutočné. Ted cítil, ako ho život míňa. Mal vyše tridsať. Blížil sa k polčasu života. Začiatok zápasu dávna minulosť. Žalúdok mu zovrela známa úzkosť, ako keď nadhadzovač, ktorému sa celý zápas darilo, zrazu zdivie, stratí nervy, ako sa tak pekne hovorí. Kdesi v jeho hlave dáva tréner znamenie rozhodcovi, že potrebuje prestávku, a kráča k ihrisku upokojiť nadhadzovača. Ted ohýba rameno. Čoskoro bude hádzať a chce si ho rozcvičiť.

A červeno žiariace rakety. Ted sa sám sebe zasmial a hneď sa nervózne poobzeral. Smiať sa počas hymny bolo tabu. Nemusíte si síce dávať ruku na srdce, ako to Tedovi prikázal šéf, ako nejaký fanatik z dôstojníckej školy, ale predsa len by ste nemali rozprávať a smiať sa. Vraj to je neúctivé voči armáde. A voči otcom zakladateľom. A Jimmovi Carterovi. Skutočnému pánovi Búrskemu! Pestovateľovi arašidov z Georgie! Ted miloval, keď sa kruh takto uzavrel. Veď kto by to nemal rád? Ľudia majú radi kruhy, ukončené príbehy, kúsočky poriadku v oceáne chaosu. Pán Búrsky bol teraz prezidentom krajiny. Nepokojné dni. Pomôžte mu. Pomôžte mu.

S povzbudzovaním môžete začať pri poslednom verši, Jose, a hviezdami posádzaná záá-sta-va víťazne bude viáá-ť nad zemou slobodnýýýýých… Ale nie skôr. Skôr by to bolo neúctivé. Bola to chôdza po tenkom ľade, po ktorom sa všetci, všetkých šesťdesiattisíc ľudí, keď hral Boston, pohybovali celkom intuitívne. Tak, ako vo výťahu nevypliešťame oči na cudzích ľudí, ale upierame zrak na ubiehajúce poschodia. Žiadne pohľady z očí do očí. Intuitívne pravidlá fungovania sveta, ktoré nechápu len imbecili, duševne narušení vrahovia a deti.

Existuje otrepaný vtip, že posledné slová hymny sú play ball. Otrepaný, ale dobrý. Nezaspievateľná „pieseň“ dohrala a hulákanie davu sa nadulo ako slastne rozrušená príšera. Zápas sa práve začínal, a tu hore, pri lacných, takzvaných modrých miestach, bola tropická horúčava. V Tedovom arašidovom revíri bolo 80 percent Juhoameričanov, 55 percent Portoričanov, 25 percent Dominikáncov a asi 20 percent iných. Tí iní boli prevažne Íri a Taliani. Všetko jeho ľudia. Tieto miesta sa označovali ako „lacné“ a nepopierateľne boli od ihriska tak ďaleko, že medzi pohľadom na úder do loptičky a ranou pálky bola citeľná medzera. Ako v zle nadabovanom japonskom filme. Ted ich však nevnímal ako lacné, skôr ako vyhliadku, čosi ako Olymp, z ktorého bohovia sledujú hlúpe hry ľudského hmyzu. Tu teda pracuje. Na štadióne Yankeeov hádže arašidy po chlapoch, ktorým sa zdá vtipné volať ho „Jose“ podľa prvých dvoch slov americkej hymny v pošpanielčenej angličtine, alebo pán Búrsky. Niektorí mu dokonca hovorili Ted.

Osloveniu Ted by sa radšej vyhol. Hoci nemal nič proti tejto práci, dalo sa z nej ako-tak vyžiť, kým písal, predsa len sa trochu hanbil za to, že chlap v jeho veku, s jeho vzdelaním, newyorská súkromná škola, Brečtanová liga, musí hádzať po ľuďoch oriešky, aby vyžil. Na druhej strane si radšej zvolil takýto džob, na hony vzdialený hocičomu, čo by „mal“, úplne mimo akýchkoľvek očakávaní, takže ľudia si môžu pomyslieť, že si ho vybral, pretože je „osobnosť“, alebo tú prácu miluje. Alebo že je jedným z tých ľahostajných géniov, ktorí kašlú na celý svet a majú všetko v paži. Nechcel, aby ho vnímali ako lúzera, hoci si to o sebe sám myslel. Radšej chcel pôsobiť výstredne. Chcel byť tým výstredným švihákom s diplomom z anglickej literatúry, čo sa živí ako predavač slaných orieškov na štadióne Yankeeov, a pritom v pote tváre hrdlačí na veľkom americkom románe. Je taký nonkonformný. Paktuje s proletariátom. Nemožno ho nemilovať. Poisťovací agent Wallace Stevens. Nathaniel Hawthorne, ktorý si pichá na colnici. Jack London medzi núdznymi.

Napriek tomu všetkému bol hrdý na svoju presnosť. Ako mu otec v detstve nikdy nezabudol pripomenúť, šport mu ktovieako nešiel. Vraj „hádže ako baba“. A bolo to tak. V ramenách nemal silu Reggieho Jacksona, ba nezvládol ani nedokonalý úder Mickeyho Riversa. Keby sa podľa neho malo pomenovať nejaké jedlo, musel by to byť puding. Ale za tie roky vybrúsil ten nemotorný pohyb do groteskného vrhu s obdivuhodnou presnosťou. Hoci pritom vyzeral, akoby predvádzal kombináciu mávania na rozlúčku a horúčkovitého pliaskania po komárovi, takmer vždy sa mu podarilo trafiť načiahnutú ruku zo vzdialenosti desiatich radov. Fanúšikovia túto jedinečnú nedokonalosť milovali, spôsobovalo im potešenie skúšať ju čo najnáročnejšími cieľmi a jasali, keď ich trafil. Dokázal hádzať spoza chrbta. Alebo pomedzi nohy. Kolega Mungo, ten s okuliarmi ako fľaše od kokakoly a bandážou na predlaktí, ktorý mal vďaka desaťcentimetrovej gumenej ortopedickej podrážke čiernej topánky na ľavej konskej nohe na svedomí päť zlomenín, predával v Tedovom rajóne vlažné pivo a uzatváral stávky na Tedovu presnosť: šesťdesiattri pokusov, štyridsať odpalov, päťdesiatsedem zo vzdialenosti menšej ako meter. A tak podobne. Ako pálkarský priemer, priemer mét dosiahnutých odpalom, priemer umožnených dobehov predavača.

Dnes nadhadzuje Catfish Hunter. Ted žral to meno. V bejzbale bola dlhá tradícia úžasných prezývok. Van Lingle Mungo. Baby Doll Jacobson. Heinie Manush. Chief Bender. Enos Slaughter. Satchel Paige. Urban Shocker. Mickey Mantle. Art Shamsky. Piano Legs Hickman. Minnie Minoso. Cupid Childs. Willie Mays. Ako história Spojených štátov v menách, skutočné americké Numeri, Štvrtá kniha Mojžišova. Bol to však čudný rok, pretože bostonskí Red Sox, dlhoroční súperi Yankeeov, no v skutočnosti skôr tragikomický náprotivok vládnucich monarchov, ako Washington Generals a Harlem Globetrotters, žali jeden úspech za druhým, a dokonca sa zdalo, že prelomia dávnu kliatbu. Red Sox totiž v roku 1918 predali svojho najlepšieho hráča, Babe Rutha, tímu Yankeeov. Majiteľ Sox Harry Frazee chcel snáď sponzorovať muzikál alebo také niečo. Hádam No, No, Nanette? Z Rutha sa stal americký hrdina, nezlomný Paul Bunyan v obleku s jemným prúžkom a živý z hotdogov, ktorý doviedol Yankeeov k mnohým víťazstvám a ktorého úspech vykúpil štadión Yankeeov z jalovo provinčného Bronxu. Na miesto, ktoré dal Ruth vystavať v dvadsiatom treťom, a kde teraz Ted stál. A Red Sox odvtedy ani jediný raz nevyhrali. Ani jedinú sériu. Šesťdesiat márnych rokov zízali v rebríčkoch na chlpaté zadky Yankeeov.

Bola polovica júna, ale horúčava väčšia ako v júli. Arašidy sa predávali jedna radosť, pivo tieklo prúdom a Catfish vrhal. Počas nemnohých pokojnejších chvíľ, keď naňho ľudia nepokrikovali, vytiahol Ted spoza pravého ucha tupý úlomok ceruzky a naškriabal pár nesúvisiacich myšlienok. Aby ich neskôr usporiadal. Podľa abecedy, ako inak. Použije ich v románe, na ktorom práve pracuje, alebo v tom nasledujúcom, alebo v tom, ktorý už minulý rok poslal k vode. Nemal problém písať, ale dopísať. Rozpísané diela s názvami ako Keď sa dvaja zídu (660-stranová osnova), Už dávno mŕtvy (1 171 strán s hmotnosťou dobrých päť a pol kila), alebo Miss Metro (zatiaľ 402 strán). Ani jedno z tých diel nikdy neuzrie svetlo sveta za stenami Tedovej prenajatej garsónky v Bronxe. Možno dnes narazí na myšlienku, ktorá odpáli ohňostroj slov, zdvihne závoru, oslobodí ho samého od seba, od jeho neschopnosti súťažiť a dokončovať.

Spomenul si na Coleridgea a jeho Hymnu pred slnka východom v údolí Chamouni, v ktorej píše: „Máš kúzlo zadržať dennicu…?“ A túto vetu považoval za najpravdivejší a najsmutnejší verš literatúry. Dokážeš, človeče, básňou zastaviť slnko na jeho púti, ako hora, ktorá na okamih zadrží jeho nezvratný nástup? Dokážeš, ty, kto si hovoríš spisovateľ, nájsť slová, ktoré skutočne ovplyvnia fyzický svet? Čarovné heslá – sezam, otvor sa, čáry máry fuk, vojakov ukrytých v trójskom koni slov. Samozrejmá odpoveď na Coleridgeovu otázku znela: Ani náhodou. Keby sa dalo odpovedať kladne, nikdy by tú otázku nepoložil. Spisovateľ nikdy nedokáže vo svete niečo zmeniť. Samo písanie môžeme vlastne chápať ako konečné priznanie, že v skutočnosti sme bezmocní. Dofrasa, to teda nie je bohviečo.

Ted práve premýšľal nad svojou bezmocnosťou a starým dobrým S. T. Coleridgeom, tým bláznivým fajčiarom ópia, milovníkom Xanadu a alpských výletov, a pritom čmáral na papierové vrecko mená, o ktorých sa nazdával, že zapôsobia ako zázračná formulka, schopná zadržať čas či ženu, vznietiť iskru príbehu, urobiť z neho muža, akým chcel kedysi byť.

Zápas ubiehal so sladkou nadčasovosťou jemu vlastnou a potom sa skončil. Boston 5, New York 3. Ďalšia prehra Yankeeov v tomto čudnom roku.

2

Rovnako ako skutoční Yankeeovia aj predavači a predavačky zo stánkov na štadióne mali svoju šatňu. Chýbal v nej však koberec, nebola tam sprcha, občerstvenie ani miesto na chladenie šampanského. Vyzerala skôr ako zafúľaná prezliekareň v periférnom fitku. Tu sa Ted vyzliekal z uniformy. Zložil ramenný popruh, na ktorom visela veľká lepenková škatuľa plná vrecúšok s arašidmi. Lepenková. Pôsobila tak lacno a netrvácne ako urážka a v daždi bola úplne nanič. Zložil si tmavomodrý šilt, bielu košeľu s krátkymi rukávmi a logom Yankeeov a belasé polystyrénové nohavice, ktoré boli také nepriedušné, až mal stehná a zadok celé odreté, uhrovité a ubolené. Na nezaplatenie.

Mungo sa zosunul na lavičku vedľa Teda a s vážnym povzdychom si zobul ortopedickú topánku, takú obrovskú a ťarbavú, akoby ju ukradol Fredovi Gwynneovi alias Hermanovi z televíznej šou The Munsters. Mungo odhodil baganču, ktorej päta bola taká ťažká, že vždy dopadla na zem. Ako čierna mačka, pomyslel si Ted. „Dnes poobede si bol vo forme, Teddy Loptička. Moje neoficiálne skóre: osemdesiattri hodov, šesťdesiatpäť zásahov, desať tesne vedľa a len osem úplne mimo. Baby boli celé nadržané.“ Mungovi sa páčila predstava, že ženy letia na finty za minimálnu mzdu. Keď si skladal bandáž z predlaktia, hrkútal: „Señor Búrsky, Papi Arašid…“ V ponožkách nebol Mungo oveľa vyšší ako sediaci Ted. Nedalo sa povedať, čo bol Mungo zač – Talian, Holanďan, Ír, Ukrajinec, hobit, transka? Záhada. Ted sa už nepokúšal vtesnať ho do nejakej škatuľky. Považoval ho za človeka. Za veľmi malého človeka.

„Jasné, Mungo,“ hovoril Ted, keď sa prezliekal do civilu, „baby nemôžu odolať úbožiakovi, čo po nich hádže oriešky.“ Ted zvolil neohipisácky štýl, ktorý pôsobil skôr lenivo ako trápne a nemoderne. Mal teóriu, podľa ktorej bolo každé desaťročie v skutočnosti, teda duchovne, predchádzajúcim desaťročím. Podobne ako organizmus aj dekáda potrebovala vyše desať rokov, aby sa stala sama sebou. Preto boli štyridsiate roky v skutočnosti rokmi tridsiatymi, päťdesiate štyridsiatymi, šesťdesiate päťdesiatymi. Vraj si stačí pozrieť hitparády. V šesťdesiatych rokoch sa tam len tak-tak dostali Beatles a Rolling Stones. A úspech neslávili dokonca ani jeho milovaní Grateful Dead, ktorých koncerty neboli nikdy vypredané a neprepracovali sa do hitparád, skôr sa nezávisle vznášali časom ako závan dymu z trávy. Začiatkom šesťdesiatych rokov to boli skôr Four Seasons, Dean Martin, Perry Como, Sinatra, Elvis. A teraz máme koniec sedemdesiatych rokov, premýšľal Ted, takže v skutočnosti koniec šesťdesiatych. V podstate práve zažívame éru voľnej lásky. Som úplne na tepe doby, pomyslel si, hoci

Ted si ani tak neužíval voľnú lásku, ako voľnosť bez lásky.

Tým sa vysvetľuje, prečo sa Tedova životná uniforma, ktorú nosil, keď si vyzliekol pracovnú uniformu, za ostatných desať rokov prakticky nezmenila. Batikové tričko, džínsy, sandále. V zime sa buchol po vrecku a nosil nízke biele tenisky Adidas Superstar s tromi čiernymi prúžkami. Čo sa však rokmi zmenilo, bola jeho hmotnosť. Tričko posiate všetkými odtieňmi fialovej ho teda škrtilo pod prsami a vyhŕňalo sa, pričom odhaľovalo hrubé chlpy na mäkkom bruchu. (Nemohol si pomôcť a svoj hrudník nazýval prsami, odkedy si prečítal alarmujúci článok o účinku fajčenia trávy na zvýšenie hladiny estrogénu u mužov, ktoré môže spôsobiť náznaky ženských pohlavných znakov, napríklad prsia.) Ted odohnal myšlienky na mužské kozy, hnedé vlasy po plecia odhrnul spopod šiltu a zaviazal si ich chvosta.

Postavil sa a potľapkal Munga po chrbte. „Česť práci, Mungo.“ Ted sa rád vnímal ako komunista – podporovalo to predstavu, že nie je lúzer, ale človek z ľudu s mozoľnatými rukami. Hoci oficiálne nebol členom Komunistickej strany Spojených štátov (KS USA), ktorej predsedal donkichotský Gus Hall, rodený Arvo Kustaa Halberg, spomedzi 58 992 hlasov, ktoré Hall a jeho volebný kumpán a kandidát na viceprezidenta Jarvis Tyner pozbierali v ostatných voľbách, patril jeden Tedovi. Páni, to predstavuje 0,07 percenta hlasov, v porovnaní s 0,03 percentami v sedemdesiatom druhom! Tomu sa hovorí pokrok. Ted rád volil niekoho, kto bez debaty prehrá. Dodávalo mu to pocit, že na jeho názore záleží. Na Kolumbijskej univerzite sa zamiloval do očarujúcej marxistky, študentky ruštiny z Baltimoru Rachel Sue Abramowitzovej. Adoptovaná blond krásavica s pôvodom, ktorý musel byť škandinávsky, sa nijako nepodobala na svojich adoptívnych rodičov z východnej Európy ani na svoje meno. Predstavovala zarážajúci paradox a Ted sa po uši zamiloval do nej aj do story o tom, že jej biologický otec bol policajt a biologická matka prostitútka.

Rachel Sue Abramowitzová tvrdila, že raz chytila filcky od Marka Rudda, odmietala sa však pridať k hnutiu Študenti za demokratickú spoločnosť aj k Občianskej rade Kolumbijskej univerzity, pretože tvrdila, že svojimi praktikami zdeformovali svoje chápanie dokonalej teórie. Zúčastnila sa úspešného povstania v súvislosti so Stickmanovým filtrom, ale počas demonštrácií na protest proti telocvični v parku Morningside ju ďalší zo sľubných revolucionárov z jednej z newyorských súkromných škôl chytil za kozy a zašepkal: „Čo, keď nie prsičko? Kedy, keď nie teraz?“ A to ju vyplašilo. Pochopiteľne. Ted preskúmal terén a zistil, že na stene internátnej izby Rachel Sue visí plagát samého Herberta Marcusa tak, ako v izbách iných dievčat viseli plagáty najnovšieho výstrelku anglickej hudobnej scény zvaného Beatles.

Ted sa celkom rád vo výšinách svojej slonovinovej veže oddával alegóriám a slovným hračkám, pod taktovkou spisovateľov ako Joyce (s obľubou hovorieval, že uprednostňuje Finneganovo prebúdzanie pred Ulysses, ale bol to nezmysel, intelektuálne nadrapovanie a provokatívne dožadovanie sa pozornosti), Stevens (hoci Ted ešte nebol ochotný „byť zavŕšením zdanliviny“), Samuel Beckett alias Zlyhaj opäť, zlyhaj lepšie a Thomas Pynchon. A hoci Pynchon mal s reálnou politikou asi toľko ako Pepek námorník, Ted utekal a kúpil si Kapitál (ľuďom tvrdil, že ho ukradol ako Jerry Rubin, ale nebola to pravda, pokorne si ho zakúpil), celý ho popodčiarkoval a ufúľal a pokúšal sa ho čo najnápadnejšie študovať na všetkých možných miestach kampusu známych tým, že na nich vídať Sue Rachel. (Keď Tedov otec videl, ako so sebou všade vláči Kapitál, oznámil mu, že Karl bol „druhoradý Marx, géniom v rodine bol totiž Groucho. Karla dávam až za Zeppa a Gumma, ale pred Chica a Harpa“.) Tedovi spadol kameň zo srdca, že z pohľadu šik bifľošského vzhľadu členov Študentov za demokratickú spoločnosť nepôsobili jeho hrubé sklá okuliarov (zraková ostrosť 20/400) len prijateľne, ale i žiaduco. Spálil modro-bielu čiapočku prváka Kolumbijskej univerzity a zvykol si posedávať na schodoch knižnice Low Memorial Library, pričom rozprával, ako je entfremdet od svojho Gattungswesen, a zo všetkých síl sa snažil, aby ho všetci počuli. Tedov trápny manéver sa vyplatil a Rachel Sue Abramowitzová sa stala jeho prvou láskou. Zamiloval sa do nej rovnako, ako sa Lenin zamiloval do Marxa. Vydržalo im to celé štyri roky štúdia, keď však po promócii opustili bezpečnú ulitu univerzitného kampusu, vzťah sa rýchlo rozpadol. On sa rozhodol stať sa spisovateľom bojujúcim o prežitie a podaril sa mu aspoň ten boj, kým zo Sue Rachel Abramowitzovej sa stala pravdepodobne jediná marxistická topmodelka v histórii ľudstva. Najprv ho načas opustila kvôli istému manekýnovi a nakoniec raz navždy kvôli francúzskemu štylistovi Fabiánovi.

Napriek manekýnovi a Fabiánovi sa Rachel a Ted ešte niekoľko rokov občas pokúšali svoj vzťah obnoviť. Ako planéty na obežnej dráhe. V jeden večer po dlhom, pripitom a drahom telefonáte z Paríža, plnom chrapčania a šušťania, sa Ted rozhodol požiadať bývalú marxistku a bývalú priateľku o ruku. Povedal jej, že by sa s ňou po návrate rád stretol, a dohovorili sa, že spolu zájdu do japonskej reštaurácie. Ted dorazil dospelo oblečený v tmavomodrom obleku, a keď tajne pozoroval Rachel so sklonenou hlavou zahĺbenú do jedálneho lístka, srdce mu prekypovalo láskou a premkla ho istota, že koná správne. Keď zdvihla pohľad, zbadal jej v očiach doteraz nepoznanú hĺbku a namýšľal si, že je to predstava ich spoločnej budúcnosti. Privítal ju bozkom na pery a cítil, ako mu stojí. Stačilo na to, aby vošla do miestnosti. Zvykli žartovať, že je to pavlovovský reflex, a nazývali to panáčkovaním. Ted objednal veľkú fľašu saké. Uprel na ňu pohľad a opäť stvrdol. Ach, ako len miloval milovať sa s ňou, s touto geniálnou ratolesťou policajta a kurvy.

Obaja prehovorili naraz, ako v tej najčítankovejšej romantickej komédii: „Musím ti niečo povedať!“ Hahaha. Najprv ty, nie, najprv ty, nie, ty, nie, ty. Ted sa chystal vysloviť otázku:

„Rachel, vydáš sa za mňa?“ Ale ako džentlmen, za ktorého sa chcel považovať, trval na tom, že Rachel má prednosť. V pohľade jej zreteľne videl lásku a vášeň. Pred očami sa mu jasne črtala ich spoločná komunistická budúcnosť. Cítil, že jeho rodové bytie bude ucelené a naplnené jednoduchými vecami, aké prináša život – dobre vykonanou prácou, láskou, plápolajúcim ohňom v kozube, rodinou. Všetko mal na dosah ruky. Rachel pootvorila vlhké pery, odhalila dokonalé biele zuby a povedala: „Som tehotná a budem sa vydávať.“

Tedov svet sa zmrštil ako čierna diera a prevrátil sa naruby. Zaľahlo mu v ušiach a všetko znelo ako pod vodou. Videl Rachel na pevnine, ale nedosiahol na ňu. Mala v očiach slzy a usmievala sa alebo mraštila tvár, nevedel to rozoznať. Ted stratil vládu nad vlastnou tvárou, netušiac, čo jeho výraz v tej chvíli odhaľoval. Hoci klesal pod hladinu akéhosi oceánu, v ústach mu vyschlo. Rachel vnímal ako ponorenú v tekutine, ktorá, dúfal, sa čoskoro premení na prívalovú vlnu alkoholu.

„A čo si mi ty chcel povedať, zlato?“ Ted sa zhlboka nadýchol a zdalo sa mu, že v pľúcach cíti vývratky, akoby sa poddal myšlienke utopiť sa, raz a navždy. „Nič, čo by stálo za reč, miláčik. Teším sa s tebou. Na zdravie!“

A pozdvihol primalý pohárik saké na jej život, ktorý sa chystala prežiť s iným mužom, a na ich ešte nenarodené deti, a odvtedy žiadnu ženu nemiloval a žiadna nemilovala jeho. Väčšina dní plynula bez toho, aby si čo i len spomenul na Rachel Sue, nech sa už teraz volá akokoľvek, a na alternatívnu skutočnosť, ktorá mohla nastať, keby bol býval agresívnejší a prehovoril ako prvý. Keby ste sa spýtali, odpovedal by, že mu je už úplne ľahostajná, ale zo závanu pačuli na ulici sa mu ešte občas zatočila hlava, zovrel žalúdok a trochu sa mu postavil.

Table of Contents

Start

1

2