Mária Pelíšek

Deň, keď som sa zbalila do neba

Ukážka z elektronickej knihy

Ľudmile,

Ďakujem za to, že si mi ukázala cestu.

Prológ

Ešte si pamätáš, ale o chvíľu zabudneš, povedala tá prvá a usmiala sa do očí modrých ako nebo.

Ležalo tam pokojne, telo a jeho veľké oči, v šere neveľkej izby, zatiaľ čo ony okolo neho krúžili a dohadovali sa o jeho osude.

Čo ak povie áno, zľakla sa zrazu jedna z nich. Čo ak to vzdá?

Vráti sa a pochopí, povedala tá druhá a obzrela si ten košíček plný lásky so srdcom ľahkým ako pierko.

Nebude to mať ľahké, vydá sa zlou cestou, zablúdi a stratí sa. Bude mať síl vrátiť sa na správnu cestu?

Nájde ma, nájde ma na konci, keď všetko, čomu verila, sa zrúti ako domček z kariet, povedala tá tretia.

Ale čo ak nepochopí?

Pochopí srdcom, odpovedala s istotou a sklonila sa do kolísky, kde tí, čo už dávno zabudli prečo prišli, uložili svoj nový poklad.

Ale čo ak predsa len povie áno?

Už nemáme čas, musíme začať, ozvalo sa náhle do ticha, už sme tu pridlho.

Zahľadeli sa jej smerom, na ten dar od boha, uložený do tela, tam, kde ho nevidno, tam, kde sa stráca.

Pristúpila k nej prvá z nich a jemne zašepkala svoje meno a osud, ktorý to meno vždy so sebou nosí.

Volajú ma Strach a strávime spolu prvú polovicu tvojho života.

Zoberiem ťa do svojho sveta a ukážem ti, čo sa z teba stane, ak dovolíš, aby som ťa ovládla, ak dovolíš, aby si bola iba telo.

Opustím ťa akonáhle pochopíš, že som iba klam, nedostatok lásky.

Prenechá ťa mne, – ozvala sa tá druhá.

Ja ťa zoberiem do sveta bláznov, aby si spoznala svet duše, aby si pochopila, že nikdy nebudeš voľná, pokiaľ neodpustíš tým, ktorých si stretla a ktorí ti ublížili, alebo tej, ktorou si sa stala.

Som Ilúzia a naučím ťa, že ja a ty sme dve rozdielne bytosti.

Odmlčali sa a dovolili tej tretej, ktorá má vždy hlavné slovo, aby aj ona zvestovala svoje posolstvo.

Budem s tebou neustále, nikdy ťa neopustím, povedala jemne, hoci ty na mňa zabudneš, prestaneš vo mňa veriť, odcudzíš sa mi, zavrhneš ma v mene strachu a ilúzie, keď si budeš myslieť, že za nič nestojíš, že si zbytočná.

Budem tam, keď nebudeš vedieť ako ďalej, keď sa budeš pýtať.

Ja ťa budem vždy milovať.

Nebudeš ma počuť, zapamätaj si však, že ja sa nevzdám, vždy ti budem veriť, budem čakať, až ma pochopíš, až do posledného dychu.

Stanem sa hlasom a usídlim sa ti v srdci, ktoré ti oťažie následkom rokov a toho, čo zažiješ, ale ver, že ja dokážem všetko a pomôžem ti ho oslobodiť.

Budem sa snažiť naučiť ťa, ako sa milovať aj napriek všetkému.

Volajú ma Láska, – usmiala sa jemne do očí modrých ako nebo.

Ty a ja sme jedno, som tvoje poslanie, som tvoja cesta, som ty, – povedala naposledy a vdýchla tie slová cez telo do duše, ktorá sa prišla naučiť do sveta, ako sa stať láskou.

Je čas. Musíme sa vydať na cestu, povedali naliehavo tie druhé a pozreli sa na seba, dúfajúc, že to dievčatko pochopí, že iba jedna z nich jej dovolí žiť život, aký vždy chcela, a preto musí voliť správne.

Časť Prvá

Svet strachu

1.

„Vitaj v mojom svete,“ povedala tá prvá a rozdala karty.

To leto bolo horúce a ja som sa opaľovala len tak akurát, keby náhodou.

Nedávalo to zmysel aby som sa strachovala nad zdravím, ktoré bolo až doteraz samozrejmosťou.

A keby to aj niečo bolo, čo už by len mohlo mať decko, ktoré večne stálo pred tabuľou ako príklad žiaka s bezchybnou dochádzkou?

Určite niečo obyčajné, nič vážne.

Mala som plán a v tom pláne Londýn, kariéru, veľa peňazí a kúsok šťastia.

Mladá - silná – odhodlaná - pripravená.

Plánovala som byť nezávislá, dieťa, ktoré sa nebojí snívať, ktoré nechce pracovať pre nikoho, len pre seba, a rozhodne nie od deviatej do piatej.

Usmievali sa na mňa tí, čo životom kráčali už dlho, ktorí sa svojich snov už dávno vzdali v návale starostí všedných dní, na to dieťa a jeho naivitu, zatiaľ čo ja som im plánovala dokázať, že to myslím vážne.

Zatiaľ sa nič nevyvíjalo podľa toho decka, ale bola som mladá, mala som čas.

Všetko do seba zapadalo, iba tá uzlina odstávala.

A tak som sa nebála, iba trošičku, keď som si to dovolila, keď utíchli všetci a všetko.

Ale prečo sa báť, dajú mi lieky, na všetko sú predsa lieky.

Prišla som k nej pokojná, k lekárovi číslo päť, a potešila sa, že ma poslala na niekoľko vyšetrení.

Aspoň im dokážu že mi nič nie je a pošlú ma domov ako zdravú.

Lenže ona sa zbláznila v ten deň plný slnka, a neochvejne zahlásila po piatich minútach času ktorý začínal tikať proti mne, že nemôžem odísť, pretože budem chodiť na chemoterapiu.

„To mi chcete povedať, že mám rakovinu?“ vykríkla som prudko, prekvapená, že to slovo použila v súvislosti so mnou, vždy zdravou, vždy plnou energie.

Ako mi môže tvrdiť také nezmysly, mne, ktorá zápasí tak nanajvýš s chrípkou, určite sú to len opuchnuté uzliny a opuch zmizne sám, všetky testy mám zatiaľ dobré a ona si dovoľuje mi naznačovať rakovinu bez toho aby mala v rukách všetky výsledky vyšetrení.

Rakovinu môžeme vylúčiť, povedala predsa lekárka číslo dva.

Stáli tam ticho, ona a jej sestra, zatiaľ čo ja som sa obliekala a plánovala jej dať pocítiť, čo si o tých jej teóriách myslím.

V septembri tu už nebudem, odchádzam do Londýna, povedala som pevne a priamo do očí, hlasom ktorý nepripúšťal iné možnosti.

Pozreli sa na seba, a vybavili mi okamžite biopsiu a všetky dôležité vyšetrenia na august.

„Ešte musíme počkať na výsledky biopsie,“ povedala rýchlo a ja som sa usmiala, a dovolila strachu aby zo mňa spadol, ale len tak naoko, a pomyslela si, že je to krava, a že by sa mal niekto sťažovať na jej spôsoby, takto strašiť zdravých.

V septembri tu už nebudem, opakovala som si dookola, aby som tomu ešte stále mohla veriť.

Poslala ma preč, k lekárovi číslo neviem koľko, aby mi odobral vzorku toho čo som nechcela a predsa mala.

Bol koniec augusta a ja som čakala telefonát o svojom osude.

Mňa sa to predsa týkať nemalo.

Nakoniec zazvonil, telefón, ktorý som si zaryto nevšímala a pozorovala každých pät sekúnd, po týždni mučivého čakania, pretože ono to trvá, než vám tu uzlinku rozoberú.

Dva nezávislé tímy ju rozoberali, tak to povedala, keď nakoniec zazvonil, a ešte dodala, že je to zhubné, mám si odložiť cestu.

Tak to formulovala.

Podlomili sa mi kolená a mdlo som poďakovala, pretože som slušná, a keď vám niekto niečo oznamuje, treba poďakovať za správu. A tak som povedala ďakujem a zložila sa.

Všetko sa zrazu vysvetlilo tým jedným telefonátom pri ktorom život dostal pachuť strachu.

Moja neskutočná únava, aj to, že som schudla o dve konfekčné veľkosti, to že mi nevybrali celú uzlinu pri biopsii tak ako plánovali, ale zobrali len vzorku, prečo sa pýtali koho blízkeho mám v Prahe, prečo ma naháňali po vyšetreniach a čo znamenali tie zamyslené pohľady a nekonečné otázky lekárov, prečo tá pani v čakárni na hematológii nemala vlasy.

Ten opuch, ktorý som tak úspešne ignorovala skoro deväť mesiacov, neboli ani zdurené uzlinky ani zapálené potné žľazy.

Opuch dostal meno.

A predsa som jej neverila, niekde v podvedomí, možno aj vďaka mame, ktorá stále opakovala, že neverí, a ja som na ňu kričala, že by mala, povedala 99.9%.

A tak som dúfala v omyl, ktorý sa musí vysvetliť, nad ktorým sa ja usmejem a okamžite im ho odpustím.

Hlavná vec, že sa nič vážnejšie nestalo, to sa stáva, mýliť sa je ľudské.

Čakala som až do poslednej chvíle na telefonát o vymenených menách, úľave na jednej strane a hrôze na druhej.

Určite to bude niekto starší, možno muž, nepríjemné správy, ale taký je život, ja som mladá, ja mám žiť a nie riešiť starosti tohto typu, bolo mi ho ľúto, toho, komu budú musieť oznámiť to čo mne.

Ja predsa odchádzam do Londýna, kde mám známych a kde ma čaká nový život, opakovala som si stále dookola, nikto mi nebude diktovať čo môžem a čo nie, ani život, nikto nebude o mne rozhodovať bezo mňa, odídem.

Vymyká sa to logike, nie je to fér, prečo si osud vybral mňa?

“Odídem,” povedala som im zaryto.

“Čo sa mi môže stať, po roku sa vrátim a keď to nebude preč, tak s tým niečo urobím.”

Povedala som to pevne, takmer už na odchode, zatiaľ čo oni sa na seba pozreli ako keby sa dohadovali očami ktorá mi to povie; pravdu, ktorú odmietam pochopiť.

„Všetky tie uzliny sa Vám nafúknu do obrovských rozmerov až nakoniec prasknú a vy zomriete,“ povedala okamžite, vecne a priamo moja budúca onkologička.

Dali mi do ruky papiere, všetko je tam vysvetlené povedali, všetko o stupňoch, tabletkách, infúziách, liekoch, poškodení, príznakoch, dôsledkoch, účinkoch.

Váš lekár Vás práve informoval, že trpíte zhubným ochorením lymfatického systému, zvaným Hodginov lymfóm, znela prvá veta.

Bol september, mesiac mojich narodenín, dostala som šatky a čapice a život mi zobral kúsok duše a ja som vtedy ešte nevedela, že raz mu to budem mať za zlé.

◊

Kto za to môže, koho viniť, na ktoré dvere treba klopať?

Ku komu sa treba ísť sťažovať, nesúhlasiť, vyhrážať, prosiť, sľubovať?

Komu treba adresovať krivdy spáchané osudom na nevinných?

A komu sa zodpovedá osud?

Mala som toľko otázok, tu prvú noc, keď moja novinka bola ešte čerstvá, nevstrebaná.

Prečo ja? Pýtala som sa stále dokola, prečo trestáš mňa, čo som ti urobila, chcela som mu zakričať, tomu čo rozdeľuje osudy.

Koľko toho ešte zvládnem, nevidíš, že už aj tak mám toho veľa?

Možno som sa naozaj narodila pod hviezdou ktorá nesvieti.

Povedz mi dieťa, ktorá hviezda je tá tvoja?

Tá tmavá tam v rohu, tá čo nosí tmu a smútok, tá je moja.

A prečo sa pýtaš, veď to vieš, sám si mi ju dal!

Prečo práve ja, chcela som sa opýtať toho, čo zodpovedá za ľudské životy.

◊

Bol to paradox, nemali sme sa stretnúť ja a ona, tak mi to povedala mama a mami predsa vedia všetko.

Počula som o nej prvýkrát ako dievčatko, ktoré nevie nič o živote a jeho starostiach, ktoré žije vo svojom nevinnom svete.

Bola tam, v článku o mojom obľúbenom hercovi, ktorý bojoval s niečím zákerným, s niečím čo nepomenovali a predsa som mala pocit, že každý okrem mňa vie, o čom sa hovorí.

Čítala som bez dychu, chcela som sa dozvedieť viac o tej hrôze bez mena čo vzbudzuje taký veľký strach cez obyčajné riadky papiera, čo núti telo stuhnúť sa strachom a dušu k modlitbe, aby práve ja som bola ušetrená.

„To je strašná choroba, ktorá sa nedá vyliečiť,“ vzdychla si mama smutne, a na tvári sa jej mihli osudy pacientov, ktorých za tie roky spoznala.

„Neboj sa, teba sa to netýka, pohladkala ma povzbudivo, my rakovinu v rodine nemáme a ty si zdravá a silná.“

„Všetko sa dá vyliečiť,“ oponovala som nevinne, šťastná, že ja budem ušetrená.

„Toto sa nedá,“ odpovedala neprítomne, „táto choroba ťa zožiera zaživa, je veľmi agresívna, ťažko sa lieči,“ opakovala si svoje žena, ktorá už videla príliš veľa dôkazov aby uverila niečomu inému.

„Dá sa,“ trvala som si zarputilo na svojom.

◊

Všetko sa dá vyliečiť, tak to predsa povedal ten hlas, ktorý sa ozýval niekde z hĺbky môjho tela.

Všetko sa dá vyliečiť, vryla som si to do pamäte, prečo by klamal?

◊

Vyplakala som ju za večer, aby som ráno mohla vstať a byť zase ako predtým, tá, ktorá svetu ukazuje masku, ktorú si preň starostlivo pripravila, odhodlaná bojovať, ktorá našla v sebe silu vzdorovať, tak ako už veľakrát predtým.

Vzdorovať životu, ktorý mal byť hrou a stával sa bojom.

Bola som unavená, ale ešte stále pripravená na boj za život ktorý som si vysnívala.

Možno pravé preto som ju prijala ako bojovník, ktorý sa jej nemieni poddať, ktorý ju berie ako prekážku na ceste za lepším životom, ktorého síce prekvapila, a on jej nerozumie, ale to neznamená, že sa jej poddá, naopak, plánuje ju poraziť s vervou akou pristupuje k svojím snom.

Neporazí ma, pokiaľ mám nadej, nikdy ma neporazí.

Porazím ťa, povedala som si unavene v to ráno, keď sa všetko vstrebalo a ja som si urobila svoju raňajšiu kávu už ako pacient.

Bála som sa, že mi zoberie slobodu a ja s ňou premárnim mesiace života, bojom, ktorý je zbytočný, ktorý mi nič nemôže dať, a oberie ma o mladosť, čas a právo byť pánom svojho osudu.

Ona, ktorú nikto nevolal a ktorá mi zrazu diktovala a plánovala čas; dve kamarátky proti svojej vôli.

To ma na nej hnevalo najviac, že musím robiť to čo chce ona, a nie to čo chcem ja; stala som sa zajatcom a ona mojim obávaným pánom.

A predsa ma prekvapila.

Dala mi slobodu, a ja som si uvedomila, že v tom slobodnom svete som doteraz nežila až tak slobodne a že to, čo som nazývala slobodou, bola v skutočnosti klietka.

Všetko sa otočilo vo svete kde neexistovalo nič iba ja, ona a čas.

Zmenila môj pohľad na vec a ja som sa ráno začala prebúdzať do sveta ktorý nie je až taký samozrejmý.

Vzala ma z budúcnosti, kde som žila, pretože tam som mala všetko čo som vždy chcela, vzala ma do prítomnosti a prinútila ma pozrieť sa na svoj život.

◊

Sadni si a počúvaj, pozri sa na svoj život tu a teraz.

Urobíme si revíziu, preberieme všetky starosti a drámy a vyhodíme všetko zbytočné.

Práca, škoda sa rozčuľovať.

Ťažko zmeníš tých, čo sú naučení podvádzať, čo klamú a sú neúprimní. Netreba ich meniť, treba ich akceptovať a ísť od nich preč.

Načo sú ti drámy, v živote ktorý je tak krátky? Stojí ti to za to?

Vyhodiť.

A čo priateľ?

Dá sa tak nazvať niekto, s kým si iba preto aby si nebola sama? Na kom si závislá, lebo hľadáš lásku, ktorú sama nemáš?

Láska, ktorá viac berie ako dáva, ktorá uspokojuje telo ale raní dušu.

Láska, ktorá je závislá, nikdy nie je tá pravá, je to strach.

Vyhodiť.

Kamaráti, počkaj a uvidíš. Tí praví vydržia a tí ostatní odídu sami. Len pozoruj a čakaj.

A potom vyhodiť.

Vyzliekla som všetkých a všetko ako starý kabát, ktorý sa mi nepáčil, ale ktorý som príliš dobre poznala a pravé preto som ho na sebe trpela.

Vyhodiť, všetko vyhodiť.

Všetko to, čo sa musí, to, čo by sa malo, čo necítiš, nechceš ale robíš, pretože to chce niekto iný, pretože by si mala.

V časoch, keď sa inak nedalo, keď život tak samozrejmý sa stal zrazu jedinečný, udalosti, predtým tak dôležité, stratili na význame.

Ja po chemoterapii som žiarila.

„Vyzeráš dobre Mária,“ povedal mi kamarát, „úprimne, čakal som zlomenú ženu a ty naozaj žiariš.“

A ja som mu nedokázala vysvetliť slobodu, ktorú mi dala choroba jej kalibru, kedy jeden robí to čo sa mu žiada a nie to čo by mal.

Človek, ktorý pochopil, že sa neoplatí stresovať pre maličkosti a hlúposti, venovať čas tím ktorí si to nezaslúžia, dávať svoju lásku tím, ktorí ju nechcú.

Kedy sa môžeš slobodne stretávať s tými čo chceš z radosti a nie z povinnosti a učíš sa povedať nie, lebo máš na to právo; právo umierajúceho.

Ako vysvetliť tomu, ktorý je zviazaný pravidlami a strachom, ako žiť slobodne?

◊

Tušila som prečo asi prišla.

Divím sa, že som z toho všetkého neochorela, povedala som raz, všetky tie spomienky, drámy a starosti, zlomené srdce a sklamania sa museli predsa niekde prejaviť, pomyslela som si vtedy, keď som sa lúčila s Prahou, aby som potom neskôr ostala.

Ale odmietala som sa s tým zaoberať.

Načo aj, bola som už iná, pochopila som, čo mi chcela povedať.

Sľúbila som si, že nikdy nezabudnem, na to čo ma naučila, že nikdy nepremárnim svoj život spomienkami a sťažovaním sa, tak ako kedysi.

Odišla tak náhle ako prišla, tak na čo sa vŕtať v tom čo bolí?

Mám sny, a tie sny ležia v budúcnosti.

◊

Podala mi jej číslo a ja som poďakovala.

Vraj je dobrá, liečila aj známu českú speváčku z rakoviny, neberie len tak hocikoho, povedala mi moja kamarátka a do ruky mi vložila jej číslo a pochválila mi moje krátke vlasy.

Poďakovala som a okamžite som zapochybovala.

Bola som prekvapená, že mi ponúka niečo o čo som nežiadala, niečo tak nelogické, nedôveryhodné a zbytočné.

Zabudla som na ňu okamžite ako som o nej počula.

Spomenula som si na ňu až keď Klára hľadala liečiteľa.

Klára, ktorá sa už roky pokúšala otehotnieť, behala od jedného lekára k druhému a vyskúšala všetky možné lekárske procedúry, lieky a hormóny.

Dala som jej to číslo a povedala to, čo bolo povedané mne; vraj je dobrá.

Strávili tam víkend, ona a manžel, niekde v Južných Čechách a ja som si bola istá, že ťahá s ľudí peniaze, že predsa nie je možné aby ich nepoznala a hneď od nich chcela aby tam zostali na víkend.

Neverila som jej a predsa som chcela aby sa jej na mňa spýtala, bola som zvedavá, čo keď predsa len niečo vie.

Vybavujem si dopodrobna každý detail toho teplého októbrového dna, tie teplé lúče slnka ktoré mi zohrievali tvár, aj pražské ulice kde sme sa s Klárou stretli aby sme prebrali tú tajomnú ženu a spôsoby jej liečby. Bola som zvedavá ako sa lieči bez liekov.

Prišla som včas, tak ako vždy, s hlavou plnou myšlienok a dušou ktorá bolela, ale ešte nie tak aby som s tým niečo robila.

Mala som dobré správy, chemoterapia zničila všetky uzliny a moje telo spolupracovalo hneď od začiatku, výsadu ktorú nemá každý pacient.

Dali mi voľný mesiac, tridsať dní aby si moje telo odpočinulo od chemoterapie a pripravilo sa na ožarovanie.

Mesiac, kedy som sa nemusela báť čo všetko ma čaká a ako na to moje telo zareaguje, mesiac, kedy som mohla spávať pokojne, bez strachu nad neznámym.

Bola som rada, že mám čas na to aby som sa zotavila, a cítila sa zas tak ako predtým, aspoň trošku zdravá, ako dievča ktoré chodí na kávu a nie do nemocnice.

Vybavujem si Klárino silné objatie, ktorým mi vždy dávala najavo, že pri mne stojí a ktoré mi dodávalo silu, na jej úsmev a pokrčené ramená keď sa ospravedlňovala že mešká.

Na slnkom zaliaty stôl aj otvorené okno, na vôňu sušenej trávy a kávy ktorú sme si dali v reštaurácii ktorá vyzerala ako z čias našich starých materí.

Vybavujem si Klárinu novú energiu, jej slová plné nádeje, že možno raz bude matkou, jej tvár plnú očakávania a viery, jej pokoj.

Vybavujem si aj seba, ako som tam sedela a snažila sa ju počúvať, ako som sa tvárila, že ma to nezasiahlo, že ma to nezabolelo.

Nepamätám si nič z toho čo mi Klára vtedy rozprávala, pamätám si len tie slová, ktoré mi odkázala, slová, ktoré som odmietala brať na vedomie, ktoré som nechcela už nikdy počuť.

Odmietala som veriť niekomu, kto ma nikdy nevidel, kto o mne nič nevie, šarlatánke, ktorá lieči za pomoci kúziel a mágie.

Chemoterapia odstránila všetky hrčky, moje ožarovanie je slabé, výsledky mám výborné a ona mi tu odkazuje také nezmysly.

Nič ma nepresvedčilo o jej výnimočnosti, ani to, že Klára po rokoch beznádeje otehotnela.

Zabudla som na tie slová okamžite ako som ich počula, tak ako vtedy na ňu.

„Mala by ku mne prísť, môže sa jej to vrátiť,“ povedala vtedy ona- žena, ktorá lieči duše.

◊

Začala som žiť trošku inak, ako tá ktorá sa chce smiať a baviť, pretože život je krátky a dokáže prekvapiť, pretože život je tu na to aby sa žil.

A osud sa mi chcel odmeniť za moju snahu žiť ho naplno a nabral nový smer; poslal mi ponuku z čista jasna, Klára mala kolegu a jeho žena dvojičky a oni hľadali niekoho na opatrovanie.

A tak im povedala o mne, ktorá ma čas a skúsenosti nadobudnuté pri opatrovaní anglických detí.

Je chorá, ale už takmer zdravá, nie je jej zle, čaká ju ešte ožarovanie, ale to neunavuje, iba psychicky.

Padne mi to dobre, zmeniť prostredie, zabudnúť a vrátiť sa do života, dobré správy, vraveli všetci a mne sa trošku zacnelo za statusom, ktorý som strácala.

Za životom v bubline, odolnej voči strachu a stresu, so srdcom namäko a slobodou robiť čo sa mi žiada.

Prijala som, hoci som nechcela; deti, no, milé, ale nič pre mňa, preto som predsa odišla z Anglicka, aby som si našla normálnu prácu. Je to kariéra pre mladých, no, možno na krátko, prečo nie, povedala som si a zostala pár rokov, najskôr v Prahe a potom v Írsku, kde ma osud zavial spolu s ich osudom.

Ponúkli mi ísť s nimi, tam, kde stále prší.

Tam som nikdy nechcela, ale hovorí sa tam po anglicky a to som predsa chcela, čo na tom záleží, kde sa teším zo spevu vtákov?

Čo na tom záleží, kde som šťastná?

◊

Ale čo keď si šťastná len navonok?

Smeješ sa ale niekedy ti je ľúto. Ľúto života ktorý rozdeľuje nespravodlivo.

Si naozaj šťastná?, opýtal sa niekedy ten hlas, uložený hlboko, keď som bola dosť ticho na to aby som ho počula.

Alebo si myslíš, že si šťastná?

Myslíš, že šťastná budeš vtedy keď dosiahneš to čo nemáš, keď k tebe príde všetko na čo čakáš.

Ale šťastie je v srdci.

Čo sa zmení keď budeš mať prácu snov, peniaze, partnera?

Čo sa stane s tvojim srdcom?

Nič, zostane rovnaké, v tele, ktoré je pekne oblečené, cestuje a je s partnerom.

Čo plánuješ urobiť s tým srdcom, ktoré bude bolieť stále rovnako?

Čo plánuješ urobiť s tým dieťaťom v tele dievčaťa?

Nezmysel, je normálne byť raz smutný, a raz veselý, nemôžem byť stále vysmiata.

A čo na tom záleží, na hlase ktorý nikto nevidí, ktorý počuť iba keď mu to dovolím, keď si ho pripustím?

Nemá pravdu, mýli sa, načo sa trápiť minulosťou, spomienkami, srdcom?

Som šťastná, samozrejme že som šťastná, o chvíľu sa mi splnia sny a budem ešte šťastnejšia.

Pretože tak to v živote chodí, raz si hore raz si dole, a mňa osud skúšal ťažko, a práve preto si zaslúžim byť konečne šťastná.

Som šťastná, áno som šťastná, povedala som tomu hlasu, a tešila sa na zmenu, na nový život, nových ľudí, nove príležitosti, všetko nové.

Čaká ma všetko nové a lepšie, aj ja som nová a lepšia.

Jedna nula pre mňa život, tento boj som vyhrala.

2.

„Ešte sme neskončili, ešte sme len začali,“ vzdychla si a rozdala znova.

Tajomstvá; myslíme si, že ich na nás nikto nepozná, a pritom nám ich vidno na očiach, keď si myslíme, že sa na nás nikto nedíva.

Kráčali sme spolu, ja a mama, ktorá si vypila svoju raňajšiu kávu vonku, aby mi neurobila chuť, keďže ja som musela byť nalačno, na vyšetrenie, ktoré som musela absolvovať každý rok po dobu piatich rokov, pretože prvých päť rokov je nesmierne dôležitých, pre pacientov ako ja, ktorých diagnóza začína písmenom H.

Kontrola sprevádzaná ruka v ruke so strachom, ktorý rad predhadzuje možnosti typu-čo keď.

Sedela som tam ospalo a unavene, snažiaca sa nezaspať hoci som mala v sebe dve tabletky na spanie, na pol ucha započúvaná do rozprávania pána oproti. Tón aj výška jeho hlasu, gestá rúk a spôsoby prezrádzali to, čo je vo svete bežné, ale iba ak sa ten svet nevolá Slovensko.

Počúvala som ospalo a spozornela náhle pri výraze, moja žena.

Preblesklo mi okamžite hlavou, že má tajomstvo, tajomstvo, ktoré ho dusí a zožiera zaživa, ktoré ho stojí veľa síl.

Napadlo mi to, čo mi napadlo vtedy v súvislosti so mnou, že to nie je zdravé, ukrývať si všetko do hlbín svojho srdca, tam, kde to nebolí, tam, kde sa s tým nemusím zaoberať.

Tajomstvá.

Urobili mi vyšetrenie, aby mi k mojej nechuti povedali, že mi ho musia urobiť znova, niečo sa im pokazilo a snímok nevyšiel.

A tak ma poslali späť, k nahnevanému lekárovi, ktorý sa na mňa oboril že pijem málo vody a preto mi nemôže dobre napichnúť žilu, a ktorému som ja chcela zakričať, že sa len bojím, že mi vždy ihly pripomínajú chemoterapiu a preto sa vždy stiahnem strachom.

Musela som si počkať, zobrali namiesto mňa iného pacienta, čím ma znechutili ešte viac.

Ozvalo sa vo mne urazené dieťa, ktoré práve predbehli, ktoré sa hnevá pretože ono tam bolo prvé, pred tým trúfalcom.

Urobili mi ho znova a povedali, že si mám sadnúť, pán primár chce so mnou hovoriť.

Oblial ma pot a pripravila som sa na najhoršie, keď som tam videla sedieť jeho aj mamu, tak sa to robí vždy keď vám oznamujú zlé správy, prizvú si príbuzného.

Bol milý a vysoký, a neoznámil mi zlé správy ale kuriozitu, ospravedlňoval sa, nevie si to vysvetliť, ešte to vo svojej dvadsaťpäť ročnej praxi nezažil; moje snímky boli také rozmazané, že ich nedokázali prečítať.

Najskôr si mysleli, že sa im pri mne pokazil počítač, a tak skôr než ma opäť zobrali, vyšetrili iného pacienta. Jeho snímky vyšli v poriadku, a tak predpokladali, že sa to isté stane aj s mojimi.

Nevyšli ani druhýkrát a tak ma poprosil aby som prišla zajtra.

Zajtra už letím preč, povedala som s úľavou a okamžite sľúbila, že pôjdem v Dubline, sľub, ktorý som nikdy nedodržala.

Napadlo mi vtedy, že možno niečo nemám vedieť, možno mi osud chce niečo zatajiť.

Mala som hrčku, maličkú, ale mala. Čo s ňou?

Je to ďalší trest?

Nemôže ma trestať, nemôže, pomyslela som si unavene, už ma trestal dosť.

Otočila som sa na mamu, ktorá tíško kráčala vedľa mňa, stávala som sa ženou, ktorá sa hnevala čoraz viac, ktorá vybuchla pre každú maličkosť, ktorú všetko rozčúlilo a ktorá tie dva týždne ktoré strávila doma strávila ospravedlňovaním sa za svoje výbuchy hnevu.

Zabúdala som na to, čo som sa vtedy naučila, hoci som sa zúfalo snažila nezabudnúť.

“Neviem si ťa predstaviť nahnevanú,” povedala mi raz Klára, “nepoznáš ma,” povedala som ja.

Nosím masku.

Som ja a vo mne je ešte niekto.

A ten niekto sa hnevá, kričí, plače, tlmí, obviňuje, ľutuje, podceňuje, pozoruje.

Sme jedno?

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972606-4-4

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Prológ

1.

2.