Roman Porubský

Xenoforming - prvý stret

Ukážka z elektronickej knihy

Copyright © 2016 by Roman Porubský

Illustrations © by Marek Foltín

Banská Bystrica, 2016

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-972549-0-2

Venujem

Prológ

Dátum: 13. jún 2024

Miesto: Viedeň, Rakúsko

Hodiny odbili jedenásť. Na takmer celej ulici sa rozliehalo ticho. Okrem pouličných lámp sa svietilo iba v jednom bare, z ktorého, ako z jediného miesta, sa ozývala vrava a hudba. Priamo oproti nemu v rade áut stála nová čierna Audi. Nebolo by na nej nič nezvyčajné, takýchto áut tu bolo mnoho, nebyť muža, ktorý v nej sedel posledných dvanásť hodín.

Tento muž sa volá Lukas. Nebyť jemného strniska a dlhých tmavých vlasov zviazaných do konského chvosta, jeho tvár by pôsobila celkom milým dojmom, a to aj napriek krivému nosu, ktorý vyzeral, akoby mu ho niekto v minulosti zlomil, a nikdy sa dobre nezahojil. So svojím výzorom, takmer dvojmetrovou výškou a pomerne vychrtlo pôsobiacou stavbou tela vôbec nepripomínal agenta, ktorým je.

Posledných niekoľko hodín sledoval bar na druhej strane ulice. Nedoprial si pauzu ani na to, aby šiel na toaletu, nechcel riskovať, že mu jeho cieľ unikne. Sledoval muža menom Dário Rossi už niekoľko mesiacov. Dárius je majiteľom už spomínaného baru a Lukas bol konečne len krôčik od toho, aby získal dostatok dôkazov o nelegálnom praní peňazí, ktoré tu prebiehalo.

Tajná služba, pre ktorú Lukas pracoval, získala informáciu o obchode, ktorý tu má prebehnúť. Získali ju iba niekoľko hodín predtým, než sem prišiel. Neočakával, že chytí Dária s rukou v kufríku plnom nelegálne zarobených peňazí, také veci sa mohli stať iba vo filme. No niečo také mu ani nebolo treba. Stačí, aby prišiel ten správny človek, vošiel do baru a stretol sa s Dáriom. V tom momente zvíťazí.

Po dvanástich hodinách čakania a obmedzovania sa v pití a jedení bol Lukas už na pokraji síl, no musel svoj hlad a telesné potreby prekonať, nemohol si dovoliť urobiť pauzu v tak kritický okamih. Ako tam tak napoly ležal, začali mu klipkať oči. Odrazu sa strhol na klopkanie za svojou hlavou. Otočil sa. Stál tam muž v barmanskej veste a zástere, v ruke držal podnos s kávou. Nerozumel, čo sa deje, stiahol okno a barman sa mu prihovoril: „Pán Dário vám posiela kávu a sušienky, má pocit, že by ste mohli byť od obeda vyčerpaný, a tiež by mal záujem sa s vami porozprávať vo svojej kancelárii, ak by to bolo možné.” Lukas nato nezareagoval, zobral si podnos od barmana a čakal, kým odíde, aby mohol zavolať na centrálu. Asi v polke cesty späť do baru sa barman ešte otočil, akoby niečo zabudol a povedal: „A ešte vám odkazuje, že by bolo fajn, keby ste nevolali svojmu vedeniu hneď teraz, aj keď si je istý, že by nikto aj tak neprišiel. Ušetrilo by mu to kopu starostí s telefonátmi”. Lukas zostal ako obarený, barman si to evidentne nevšímal, pretože už bol takmer dnu, keď Lukas vytiahol telefón. Skúsil vytočiť svojho nadriadeného, no nedvíhal. Skúsil to ešte štyrikrát, potom skúsil číslo iného nadriadeného, a takto pokračoval asi desať minút, no nikomu z agentúry sa nedokázal dovolať.

Premýšľal nad svojimi možnosťami, mohol hneď naštartovať a odísť, ale to by mu nepomohlo. Druhou možnosťou bolo ísť do baru a zistiť, čo mu Dário môže povedať, no je tu i možnosť, že by z baru už nevyšiel živý. Keď nad tým tak uvažoval, uvedomil si, že ak toto celé nie je divadlo, tak by ho mohli odstrániť aj bez toho, aby šiel dnu. Rozhodol sa teda, že pôjde. Stále tu existovala šanca, že sa dozvie niečo zaujímavé, alebo že získa nové dôkazy, a ak nie, tak sa aspoň dozvie, o čo tu ide.

Bar bol zariadený veľmi luxusne. Dnu sedelo niekoľko hostí, no drevená lakovaná podlaha sa napriek tomu leskla, ako keby na ňu nikto nestúpal. Na tmavých drevených stoloch nebola jediná smietka prachu. Barový pult bol dokonale čistý a za ním na polici stáli fľaše s alkoholom tých najdrahších svetových značiek. Barman stál za barovým pultom a pripravoval kávu v presso stroji, ktorý sám osebe vyzeral, že stál viac ako celá kuchyňa v Lukasovom byte. Keď pristúpil k baru, barman sa na neho otočil a usmial so slovami: „Hneď som pri vás, len vybavím túto objednávku a vezmem vás za pánom Dáriom.” Barman zobral kávu a odniesol ju štyrom chlapom v tmavých oblekoch sediacich pri jednom zo stolov. Lukas ich všetkých štyroch poznal z fotiek a sledovania. Boli to Dáriovi chlapi, ktorí sa mu starali o špinavú prácu. Napriek tomu, že o tom Lukas vedel, nemal žiadny dôkaz, vďaka ktorému by ich mohol zatknúť. Ani na neho nepozreli.

Barman mu naznačil, aby išiel za ním. Prešli cez dvere do zadnej miestnosti, ktorá vyzerala, že je vyhradená pre VIP hostí, tam vošli do dverí, ktoré boli označené ceduľkou Vstup povolený len pre personál, za nimi sa nachádzali schody. Podľa plánov budovy, ktoré Lukas získal, vedel, že hore sa nachádzajú kancelárie. Horné poschodie bola vlastne jedna dlhá chodba, po bokoch aj na konci niekoľko dverí. Na stenách viseli obrazy od známych umelcov. Napriek tomu, že Lukas mal rád umenie a keď mal možnosť, zakúpil si pár kúskov, nič podobné, ako sa nachádzalo na týchto stenách, doma nemal. Boli tu obrazy od svetových umelcov a každý z nich stál viac ako bol Lukasov ročný plat. Barman ho zaviedol k najväčším dverám na konci chodby, priamo oproti schodom. Boli to obrovské mahagónové dvere. Barman zaklopal a jemne ich otvoril.

Dárius sedel za svojím majestátnym, tiež mahagónovým stolom v luxusnom kancelárskom kresle. Usmieval sa na Lukasa. „Môžete nás nechať osamote,” prehlásil potichu, ale s veľkým dôrazom a Lukas počul, ako barman zatvára dvere. „Usaďte sa, prosím.” Lukas chvíľu váhal, ale nakoniec si sadol. Hľadel na Dáriusa, no neprehovoril. Čakal, čo mu chce povedať. „Ste veľmi rozvážny človek, Lukas. Viem, že ma sledujete už nejakú dobu. Nie sme tu preto, aby sme predviedli nejakú zlú filmovú scénu, chcem vám len povedať, že mi váš záujem lichotí, no nikam to nevedie. Ak chcete, snažte sa ďalej, ale viem o vás a verte mi, že budete iba strácať čas, váš i môj.”

Lukas na neho hľadel. Bol v šoku, no nenechal to na sebe poznať. Premýšľal, čo má povedať. Nenechá sa predsa zastrašiť, no obával sa, čo sa stane, ak bude odporovať. Nemohol si však dovoliť ustúpiť, otvoril ústa, aby niečo povedal, no skôr, ako to stihol, Dárius vytreštil oči. Nehľadel priamo na neho, ale na niečo za ním.

Stalo sa to v priebehu niekoľkých sekúnd. Dárius tasil pištoľ a namieril, Lukas reagoval okamžite. Tasil zbraň z puzdra, no Dáriov výstrel sa ozval skôr, ako stihol zamieriť. Necítil však bolesť, Dárius nemieril na neho. V tej istej chvíli spoza Lukasovho chrbta vyletela biela žiariaca guľa a zasiahla Dária, ktorý okamžite bezvládne padol na zem. Lukas sa v panike otočil, no skôr ako stihol spraviť čokoľvek, pocítil v tele vlnu obrovskej bolesti a začal klesať k zemi. Skôr ako sa prepadol do temnoty, uvidel pred sebou šedú tvár a veľké čierne oči. Potom už nič.

Kapitola 1

Dátum: 23. august 2024

Miesto: Neznáme

Pluk vojakov stál na úbočí hory. Rozdeľovali sa do divízií a pripravovali sa na útok. Všetci boli vybavení modernými zbraňami. Na vylepšenie svojej elektronickej zbroje čakali, no pred nadchádzajúcim bojom ich veliteľstvo nebolo schopné dodať. Vysunutá skupina prieskumníkov ich mala varovať pred prichádzajúcim útokom. Zem sa otriasla, otvorili sa v nej praskliny a začali z nich vyskakovať príšery. Mnohí z nich chodili po štyroch, čepele miesto rúk trhali vojakov na kusy, iní pľuli kyselinu na tanky, ktoré sa menili na kaluže roztaveného kovu. Na bojovom poli vládol chaos, nikto nevydával rozkazy, vojaci strieľali, kam mohli. Bez taktiky, bez zmyslu. Zomierali.

Dátum: 23. august 2024

Miesto: Praha, Česká republika

Takto to nemalo byť. Plán bol dokonalý, Oliver predpokladal tento útok, nato nechal vyrobiť aj stroje, ktoré odhalia podzemné jednotky. No tie boli ešte stále na ceste k pluku, výroba bola totiž príliš pomalá. Tento boj mal rozhodnúť o Oliverovom zdrvujúcom víťazstve, miesto toho nastala jeho pomalá a útrapná prehra. Sedel za počítačom a pozeral sa, ako ho jeho súper ničí. Už sa ani nesnažil ďalej hrať. Bitka bola prehratá, nestihne vyrobiť dostatok obranných jednotiek nato, aby otočil súboj vo svoj prospech.

Oliver mal približne 180 centimetrov, bol chudý, mal blond vlasy a bradu, jeho výzor nebol ničím výnimočný, okrem jeho očí. Mal ich jasne žlté, vďaka čomu si veľa ľudí myslelo, že nosí farebné šošovky, aby zaujal. Práve sa zúčastňoval veľkého E-Sportového turnaja v Prahe, snažil sa vyhrať kvalifikáciu na hlavnú súťaž, kde sa dalo vyhrať niekoľko tisíc eur. Hlavný turnaj mohlo hrať tridsaťdva ľudí, z toho dvadsaťštyri sa kvalifikovalo v priebehu tejto sezóny. Osem zvyšných hráčov sa vyberá zo šesťdesiatich štyroch hráčov navrchu sezónnej tabuľky. Oliverovu snahu dostať sa do finále zastavil francúzsky hráč, ktorého meno si ani nepamätal. Na mená nemal nikdy dobrú pamäť, vždy bol skôr na tváre. Mal dokonale preskúmanú taktiku svojho súpera a vedel, čo musí spraviť, aby vyhral, alebo si to aspoň myslel. Zdrvujúca prehra vo finále znamenala, že zvyšok víkendu môže stráviť zábavou na festivale, no jeho prehra ho aj tak neuveriteľne iritovala. Hranie hier a strategizovanie bolo to jediné, v čom bol kedy dobrý. Odjakživa nenávidel, keď prehral. Nikdy sa nedokázal nenaučiť prehrávať, ale možno sa nikdy ani naozaj nesnažil to naučiť. Bol jedným z mála hráčov zo Slovenska, ktorí sa v tejto hre dokázali prebojovať tak ďaleko ako on. Vlastne, okrem neho sa dostal do finále vo včerajšej kvalifikácii a veľmi tesne vyhral jediný hráč zo Slovenska. Bol to nejaký Matúš alebo Martin. Nevedel si spomenúť na presné meno, a ani ho to nejako netrápilo, vôbec toho chlapca nepoznal a nikdy predtým o ňom ani nepočul. Videl v ňom len ďalšieho potenciálneho súpera, preto analyzoval všetky jeho včerajšie hry, aby vytvoril najlepšiu taktiku, ako ho poraziť. To mu teraz už bolo nanič, keďže v tejto súťaži skončil. Sledoval obrazovku a pozoroval, ako mimozemské jednotky devastujú jeho ľudskú armádu.

O dve hodiny neskôr sedel Oliver v bare, ktorý sa nachádzal vedľa výstaviska, v ktorom sa turnaj organizoval. Pre Olivera, ktorý pochádzal z menšieho mesta, bol tento bar obrovský. Herná tematika bola výrazná na každej stene, kde viseli veľké monitory a na každom z nich bežali zápasy z turnajov, ktoré prebiehali na festivale. Názov Overload tomu baru celkom sedel. Oliver pil pivo a na veľkom monitore nad barom sledoval priebeh ďalšej kvalifikácie. Nemecký hráč excelentne zvládol rýchly výcvik jednotiek a prvým útokom takmer pokoril svojho ruského súpera. No veľmi zle vybral zostavu pre svoju armádu a po prvom útoku sa hra obrátila proti nemu.

Oliver tam sedel, pozoroval hru na monitore a premietal si v hlave všetky možnosti, ako by on porazil oboch hráčov, ktorí tam sedeli. Na stoličku vedľa si niekto prisadol a Oliver počul, ako si objednáva pivo. Nevenoval tomu veľkú pozornosť, sústredil sa na hru, ktorú sledoval.

„Ten Rus ho dosť ničí, čo?”

Oliverovi chvíľu trvalo, kým si uvedomil, že to bolo adresované jemu. Otočil sa. Vedľa neho sedel asi 25-ročný chlap. Mal tmavé krátke vlasy a bol tak o pol hlavy nižší ako Oliver, zato jeho stavba tela bola omnoho robustnejšia od Oliverovej. „Nemyslím si, podľa mňa sa s ním ten Nemec iba hrá,” odpovedal Oliver. Bolo vidieť, že chlap o jeho slovách pochybuje.

„Má o tretinu menej jednotiek a je na ústupe. Prečo by si usúdil, že sa s ním hrá?” Oliver sa usmial. „Jeho jednotky doteraz neútočili so žiadnou taktikou, útoky nechal viac v ich réžii a ovládal ich minimálne. Buď je veľmi hlúpy a dostal sa do finále so šťastím, alebo sa snaží uchlácholiť súpera.” Neznámy sa rozosmial. „No uvidíme, stavím pivo na Rusa!” „Beriem.”

O pár minút neskôr, tesne pred svojou základňou, Nemec otočil jednotky na protiútok a rozstrieľal nepriateľskú armádu za cenu veľkých strát. Jeho ruský súper, ktorý veril, že má hru vyhratú, neprodukoval jednotky tak rýchlo, ako by mal a súperove zrovnali jeho základňu so zemou.

„Myslím, že som vyhral pivo.”

Neznámy objednal dve pivá a predstavil sa. „Mimochodom, volám sa Martin, Martin Farkaš.” Vtedy si Oliver uvedomil, odkiaľ pozná jeho tvár. Bol tým chlapom, ktorý hral na včerajšej kvalifikácii vo finále. „Oliver Král. Včera si sa kvalifikoval, však?” „Áno, bolo to tesné, ale mal som šťastie. Nemyslím si, že som sa tam mal dostať.” Oliver v duchu súhlasil, videl tú hru a Martinova stratégia nebola ničím výnimočná, ale nechcel nič povedať po svojom dnešnom výkone. „Vlastne som sa ti neprihovoril náhodou, od konca tvojej kvalifikácie ťa hľadám, prišiel som ťa požiadať o pomoc.” To ho zarazilo. „Pomoc? Ako by som ti ja mohol pomôcť?” „Videl som tvoju stratégiu, svojho súpera si mal dokonale prečítaného, nebol svetovo známy profesionál, takže si nemohol naštudovať jeho hru na internete. Predpokladám, že si vytvoril taktiku z tých pár hier, ktoré si videl na kvalifikácii. Tvojím problémom bola rýchlosť hrania, taktiku môžeš mať dokonale premyslenú, ale zbytočne si strácal čas, to ťa stálo hru.”

Oliverovi sa to nepočúvalo práve dobre, ale musel uznať, že Martin má pravdu. „A prečo si ma teda vyhľadal?” „Ako hovorím, tvoja taktika bola o poznanie lepšia od mojej, vyhral som na to, že moji súperi boli pomalší a mal som šťastie na slabú zostavu v kvalifikácii. Pôvodne som ani nechcel hrať, presvedčili ma kamaráti, prišiel som pre zábavu na festivale, nie súťažiť. Ty si tam mal proti sebe šesť profesionálov a dostal si sa až do finále. Chcel by som od teba poradiť, pomôž mi s taktikou na šampionáte, no a ak vyhrám, rozdelím sa s tebou.”

Oliver bol šokovaný, nikdy by nečakal, že by za ním niekto prišiel po radu, nie to ešte človek, čo sa prebojoval do hlavnej súťaže jedného z najväčších lokálnych turnajov. No bola to lákavá ponuka. Ak sa rozdelí o svoje skúsenosti, má šancu zarobiť si slušné peniaze a nebude ho to stáť nič. Martin mal asi pocit z jeho výrazu tváre, že sa mu do toho veľmi nechce.

„Pozri, ak ti to je proti srsti, tak tomu rozumiem, prišiel som za tebou, lebo si jediný Slovák, ktorý sa dostal tak ďaleko a videl som, že vieš, čo robíš. Ja sám vyhrať nedokážem a viac-menej mi na tom ani nezáleží. Ako hovorím, do turnaja som šiel pre zábavu, ale s tvojou pomocou môžeme obaja získať, no a v takom prípade je pre mňa tá súťaž oveľa lákavejšia.”

„Nepáči sa mi ten negatívny postoj. Si medzi šesťdesiatimi štyrmi najlepšími hráčmi, ktorí dostali možnosť tu hrať, nemôžeš byť až taký mizerný.” „To tiež nie je úplne pravda, všetci hráči, ktorí sa kvalifikovali predo mnou, a takisto aj hráči, ktorí odmietli pozvánku, sa do tohoto počtu nerátajú, miesta sú posuvné. V tabuľke som bol niekde pod stovkou. Tam som sa dostal vďaka tomu, že hrávam dlho a často.”

Na tento detail Oliver zabudol. Vedel, že miesta sú posuvné, ale nenapadlo ho to. Preňho nebol nikdy problém vyšplhať sa na vrch nejakej tabuľky, keď to chcel, no teraz, keď nadtým premýšľal, vysvetľovalo to, prečo je na turnaji tak veľa slabších hráčov v porovnaní s ostatnými.

„Ak ti mám pomôcť vyhrať, tak v prvom rade musíš zmeniť svoj postoj. Vyhrať dokážeš iba s postojom víťaza.” Hľadel na neho uprene Oliver. Martinovi sa rozjasnila tvár. „Takže mi pomôžeš?” „Hej, môže to byť zaujímavé. Ak vyhráš a dodržíš slovo, tak si zarobím. Ak prehráš, tak minimálne získam užitočné informácie do budúcnosti. Videl som ťa hrať, môžem ti poradiť, ako vylepšiť tvoju taktiku a môžem ti povedať, čo som dokázal zistiť o ostatných hráčoch, ale či to spravíš dobre, je už na tebe.”

Sadli si k stolu a Martin vybral z tašky počítač. Ďalšie štyri hodiny strávili pitím piva a Oliver ukazoval Martinovi videá všetkých hráčov, ktorých Martin môže vo finále stretnúť. Preskakoval z videa na video a vysvetľoval rôzne stratégie a spôsoby, ako sa proti nim brániť. Prestal rozprávať len vtedy, keď si odpíjal z piva. Väčšina ľudí by Oliverovi nestíhala, no Martin ho ani raz nepoprosil, aby spomalil, iba počúval, sledoval obrazovku. Občas sa niečo spýtal, ak potreboval doplniť informácie.

Čas im ubiehal rýchlo a obaja boli pohrúžení do diskusie. Jeden z mála okamihov, kedy nepreberali taktiku, bol vtedy, keď Martin šiel objednať ďalšie pivo. Jeden z takých okamihov bol práve teraz. Oliver sa zatiaľ obzeral po bare a pozoroval ľudí. O stôl vedľa videl skupinu dievčat, bolo ich päť a chichotali sa. Podľa toho, čo Oliver počul z ich rozhovoru, boli z Čiech a mali už slušne vypité. Pri niektorých vzdialenejších stoloch zbadal viacero profesionálnych tímov. Vyzeralo to tak, že keď nehrali, tak všetci dobrí hráči zakotvili práve v Overloade.

V tejto komunite existovalo veľmi veľa ľudí, ktorí vybočovali z bežného štandardu. Mnoho ľudí na tieto festivaly chodilo preto, aby sa mohli zabaviť bez odsudzovania verejnosťou. Preto nebolo zvláštnosťou naraziť na ľudí v rôznych kostýmoch alebo v nekonvenčnom oblečení. No napriek tomu všetkému si Oliver v dave ľudí všimol dievča, ktoré výrazne vystupovalo medzi ostatnými. Niežeby bola zvláštnejšia ako ostatní, no niečím ho zaujala.

Hnedé vlasy mala zastrihnuté pod ucho na jednej strane, ale na druhej strane ich mala až po ramená. Dievčat v hernej komunite nebolo veľa, ale toto bolo atraktívne aj na normálne pomery. Vyzeralo, že niekoho hľadá. Keď však popred Oliverov stôl prešla skupinka troch ľudí, dievča sa mu za ten čas stratilo z dohľadu.

Martin sa vrátil s ďalším pivom a pozrel na Olivera. „Vyzeráš unavene, veľa pijeme, alebo už máš dosť vysvetľovania?” Oliver si uvedomil, že bol asi veľmi zahľadený do prázdna. „Nie, tak to vôbec nie je, len som sa zamyslel. No aj tak si myslím, že ti nemám veľmi čo ďalšie poradiť. Prebrali sme skoro všetko, čo sme mohli.”

„V tom prípade…”

„Tu si, ty zradca!” Ozval sa výkrik spoza Olivera. Obzrel sa a stálo tam dievča, ktoré pred chvíľou sledoval cez miestnosť. Mračilo sa na Martina, ale nezdalo sa, že je naozaj nahnevané. „Povedal si mi, že pôjdeš so mnou na prednášku a vykašľal si sa na mňa. Mohla som si myslieť, že ťa zavialo do baru a mňa si ani nepozval!”

Oliver bol trochu zmätený, a tak sa otočil a spýtal sa: „Tvoja priateľka?” Martin sa rozosmial. „Och, bože, nie! Oliver, predstavujem ti moju sesternicu Sofiu. Sofia, toto je Oliver, pomáha mi s prípravou na zajtrajší turnaj. Oliver je ten človek, o ktorom som ti rozprával, že by som ho rád požiadal o radu.”

Sofia si prisadla k Martinovi a pozrela na Olivera. „Takže ťa presvedčil? Martin vždy vedel presviedčať ľudí i keď väčšinou svoj talent využíva na to, aby zbalil dievčatá.”

„No tak, sesternička, nemusíš všetkým mojim novým kamarátom rozprávať celý môj životopis.” Pri týchto slovách Martinovi prebehol po tvári šibalský úsmev. Sofia sa v reakcii nato usmiala na Martina priam diabolsky. „Kúp mi pohár ružového vína a nebudem.” Martinovi úsmev na tvári ovisol, vzdychol si, postavil sa a šiel k baru šomrajúc si niečo o tom, kto vie koho presviedčať.

Kým bol preč, Oliver so Sofiou sedeli oproti sebe a obaja hodnotili toho druhého pohľadom. „Martin nás síce zbežne predstavil, ale ešte raz, som Sofia, rada ťa spoznávam. Mrzí ma, že ťa môj bratranec zatiahol do jeho hier.” Zblízka vyzerala Sofia ešte atraktívnejšie. Mohla mať okolo dvadsaťdva rokov a bola nižšia od Olivera aspoň o dvadsaťpäť centimetrov. Čo Olivera zaujalo ale najviac, boli jej oči. Boli rôznofarebné. Jedno bolo zelené ako olivy, druhé modré ako letné nebo. „Som Oliver, nemusíš sa báť, celkom sa na tom bavím a Martin mi kupuje pivo, tak sa nemôžem sťažovať.”

„Dúfam, že tá tupá hlava tvoju pomoc aspoň využije.” „Nezdá sa, že by si ho mala veľmi rada.” „Ale vôbec, ja si ho len rada doberám. Síce rada chodím na festivaly, ale pôvodne som sem neplánovala ísť. Až keď mi Martin povedal, že mi to zaplatí a pôjde so mnou, som sa nechala presvedčiť, no a nakoniec z toho vzišlo to, že mi zaplatil lacný hotel na druhom konci mesta a skoro celý deň bol niekde zalezený s dievčatami, ktoré sa snažil zbaliť alebo so svojimi kamarátmi a mňa nechal tak. Teraz som ho chcela nájsť, aby ma odprevadil na hotel, keď už mi ho vybavil tak ďaleko, ale vzhľadom na to, že sa nesnaží aspoň chvíľu dostať niekomu do nohavičiek, tak s vami rada posedím. Hlavne, keď to platí on.”

Toto zo seba Sofia vysypala na Olivera, ale ani raz nestratila úsmev na tvári, keď to rozprávala. Oliver zostával v úžase. Sofiin charakter ho vyviedol z rovnováhy. Bola veľmi úprimná, ale veselá, aj keď ohovárala svojho bratranca a hnevala sa na neho, vôbec nepôsobila nepríjemne. „Mimochodom, nosíš žlté šošovky? Vyzerá to skvele.” Na moment Olivera zaskočila, ale túto otázku počul tak často, že už mechanicky odpovedal: „Nie, to je moja prirodzená farba,” a potom dodal, „aj tvoja farba je veľmi zaujímavá.” Teraz sa zdalo, že prvýkrát nemá Sofia čo povedať. Martin sa akurát vrátil a položil pred Sofiu pohár vína.

„Bavíte sa, vy dvaja? Počúvajte, akurát mi jeden chalan pri bare povedal, že v jednom podniku v centre je dnes nejaká veľká párty, nechcete sa ísť pozrieť?”

Sofia si vzdychla a pozrela na svojho bratranca. „Nechce sa mi sledovať ťa pri balení dievčat. Ak chceš ísť, tak choď potom, čo ma odprevadíš na hotel.”

Martinovi celkom zreteľne klesla nálada hneď, ako to dopovedala. „Ale, no tak, nezvládneš to sama?”

„Nabudúce mi zožeň hotel bližšie k miestu konania a nebudeš ma musieť odprevádzať, ale nepôjdem sama po Prahe takto neskoro v noci!”

Teraz sa už Martin mračil. „Čoho sa bojíš? Veď to nie je tak ďaleko, pozri, nemohol som ti zaplatiť hotel tu. Vieš, koľko ma stála len moja izba? Ja viem, že som ťa presvedčil, aby si šla so mnou, ale nie si malá, zvládneš, snáď, jednu cestu na hotel.”

Keby mal človek schopnosť vyfukovať paru z nosa, tak by ju Sofia teraz určite vyfúkla. „Keby som nebola sama, tak mi to nevadí, ale nikoho tu nepoznám a v živote som v Prahe nebola. MHD k tomu hotelu poriadne ani nejazdí, nenechám sa prepadnúť len preto, že ty chceš ísť baliť české dievčatá!”

Oliver sa do tejto hádky nechcel pliesť. Pil pivo a zdalo sa, že tí dvaja pomaly zabudli nato, že s nimi sedí aj on. „Fajn, fajn, odprevadím ťa, aj tak bude asi lepšie, ak sa pred zajtrajškom vyspím.” „Ďakujem,” prikývla Sofia s nahnevaným, ale spokojným výrazom na tvári.

Zdalo sa, že Martinove slovo Sofiu uspokojilo a zvyšok večera všetci traja zostali spolu pri stole a rozprávali sa. Medzi jednou a druhou ráno sa Sofia s Martinom rozhodli, že je načase ísť, a tak sa rozlúčili s Oliverom a išli spolu preč. Oliver sa tiež vybral na svoj hotel. Nemohol si dovoliť žiadny prehnaný luxus, no podarilo sa mu získať izbu celkom blízko festivalu. Bola čistá, mala asi tri metre štvorcové. Iba posteľ, skriňa a toaleta so sprchou. Okamžite ako prišiel na hotel sa hodil do postele a zaspal oblečený.

Kapitola 2

Dátum: 24. august 2024

Miesto: Praha, Česká republika

Nato, koľko toho vypil, sa Oliver ráno zobudil pomerne bez problémov. Pozrel na hodinky a zistil, že je 8:04. Raňajky sa v hotelovej reštaurácii podávali do 9:30, takže mal ešte viac ako hodinu čas. Vliezol do sprchy a umyl sa studenou vodou. To ho trochu vzpružilo. Obliekol si čisté veci a šiel na raňajky.

Káva, vajcia, pečená slanina, hrianky a pomarančový džús boli Oliverov liek po každej návšteve baru. Našťastie hotel ponúkal široký raňajkový sortiment a našiel tam všetko, čo chcel.

Keď sa poriadne najedol, vybral sa späť na festival. Cestou prežúval croissant, stále mal totiž pocit, že mu v tele po včerajšku chýba cukor.

Napriek tomu, že už ďalej nesúťažil, festival ponúkal široký program prednášok o knihách, hrách a popkultúre. Hlavná súťaž, v ktorej bol Martin, mala začať až o 13:00, a aj keď ju Oliver chcel vidieť, mal ešte dosť času.

Za tých pár hodín, ktoré mal, navštívil niekoľko prednášok. Dokonca sa zoznámil s niekoľkými ľuďmi, ktorí obdivovali jeho hru v kvalifikácii, no s nikým z nich sa nezdržal dlhšie. Najviac ho mrzelo, že nestretol ani Martina, ani Sofiu.

O dvanástej sa rozhodol, že je načase ísť niekam na obed, kým má ešte čas. Vedľa výstaviska, v ktorom sa festival konal, našiel reťazec s rýchlym občerstvením, ale mal chuť na niečo lepšie. Po asi desiatich minútach našiel reštauráciu, ktorá sa volala U Apoštola. Nič na úrovni, bola to len obyčajná piváreň, ale bolo to stále lepšie ako rýchle občerstvenie.

Dnu bolo prekvapivo plno. Našťastie sa mu ušiel stôl a objednal si slepačí vývar, kačku a kolu. Bol asi v polovici svojho obeda, keď na druhom konci pivárne začal nejaký rozruch. Oliver videl dvoch plešatých chlapov v maskáčoch, ako nadávajú nejakému chlapcovi, ktorý podľa všetkého nerozprával česky. Od moslimskej migrácie v roku 2015 a komplikáciách, ktoré nastali v roku 2016 a 2018, sa v takmer každom štáte vytvorili extrémistické, xenofóbne skupiny a bolo ťažké sa ich zbaviť. Oliver ich nemal rád, aj na Slovensku ich stretával veľa, no vždy mu členovia takýchto skupín prišli pomerne obmedzení. Po chvíľkovej hádke, ktorú ani jedna servírka nedokázala utíšiť, vyšiel z kuchyne kuchár. Bol celý v bielom, bezmála mal skoro dva metre a Oliver odhadoval, že má minimálne stodvadsať kíl. Chytil agresorov a za potlesku celej pivárne ich oboch vyhodil von. Oliver dojedol obed, zaplatil a išiel naspäť na festival. Nič nečakané sa už nestalo.

Do hlavnej sály prišiel akurát včas. Predstavovanie skončilo a prvý zápas hral Martin. Všetky sedadlá boli už obsadené, ale to mu nevadilo, aj tak nemal náladu sedieť pri ďalších cudzích ľuďoch. Nevedel si to presne vysvetliť, prečo, možno to bola nervozita. Postavil sa do rohu pri schodoch, oprel sa o stenu a sledoval plátno.

Martin perfektne zvládol všetky silné pointy Oliverovej taktiky. Urobil to takmer bezchybne, a to aj napriek tomu, že ju prvýkrát videl včera. Zrovnal súperovu základňu so zemou bez zaváhania a celá hra netrvala dlhšie ako tridsať minút. Oliver bol od prvej minúty pohltený hrou a keď Martin vyhral, odľahlo mu. Vystrel sa, aby sa natiahol, kým nezačne ďalší zápas, a všimol si, že vedľa neho niekto stojí.

Nevedel, kedy prišla, ale stála pri ňom Sofia. „Ahoj, nechcela som ťa rušiť, vyzeral si zamyslený.” „Tvoj bratranec to zvládol skvele, musím povedať, že som včera neveril, že to dokáže.” „To asi nikto z nás,” zasmiala sa. „Vyzerá to, že ďalší Martinov zápas nebudú premietať na plátno, chceš sledovať aj ostatných? Nikoho okrem teba tu nepoznám a bola by som rada, keby mi niekto robil spoločnosť. Chcela by som ísť na prednášku, ktorá začína o desať minút v Sále C.”

Oliver bol zarazený týmto náhlym návrhom, no aj on musel uznať, že tu nemá veľa kamarátov a so Sofiou sa včera cítil dobre, a tak súhlasil.

Išli teda spolu na prednášku, ktorá niesla názov Klišé v sci-fi románoch. Po nej našla Sofia rozpis zápasov na internete a zistili, že Martinov zápas bude na plátne len vtedy, ak sa dostane do dnešného finále. Sofia chcela skúsiť prejsť do zákulisia, aby ho trochu povzbudila, ale ochrankári ich okamžite vyhodili. Strávili teda deň spolu na festivale. Navštevovali prednášky, smiali sa na ľuďoch v zlých kostýmoch a hádali sa o svojich obľúbených knihách.

Keď bolo o päť minút deväť hodín, opäť vošli do hlavnej sály. Tentokrát bola ešte plnšia ako na začiatku. Martin sa dostal do finále a mal hrať posledný zápas dňa. Podľa všetkého to vyzeralo, že ho chcú vidieť všetci. Oliver so Sofiou sa pretlačili k miestu pri schodoch, ale kvôli davu ľudí pred nimi Sofia nič nevidela. Aj Oliver mal problém pozerať sa ponad niektorých ľudí, ale určite na tom nebol tak zle ako Sofia, ktorá bola o hlavu nižšia.

„Toto nemá význam, poď za mnou,” povedala a prešla k sedadlám. Prihovorila sa dvom chlapom, ktorí sedeli na kraji, Oliver nepočul, čo im hovorí, ale videl, ako sa na nich usmiala a spravila psie oči. Po chvíli presviedčania jej jeden z nich uvoľnil sedadlo pri uličke. Sadla si a pozrela za seba, či tam ešte Oliver stojí. „Prepáč, zdá sa, že ty postojíš, to druhé mi uvoľniť nechceli.”

„Čo si im, preboha, povedala?” „Nič, iba som ich pekne poprosila, že nevidím na plátno, môj bratranec hrá vo finále a veľmi to chcem vidieť. Bohužiaľ, príbeh o tragickom trénerovi, ktorý tam môjho bratranca dostal, už nezabral.”

Oliver musel pokrútiť hlavou nad absurdnosťou tejto situácie. Oprel sa o Sofiine sedadlo a sledoval plátno skrz dav ľudí pred ním.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-972549-2-6

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Prológ

Kapitola 1

Kapitola 2