Peter Frankl

Vražda v záhrade pani Bachratej

Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

Sotva som sa naučil čítať a písať, dostal som na narodeniny rozprávky H. Ch. Andersena. Pokiaľ si dobre pamätám, bolo tam uvedené, že kniha je určená pre deti od 11 rokov. Zasmial som sa: azda chceli napísať do 11 rokov. Potom som rozprávky začal slabikovať a už som sa nesmial. Nebavili ma. Keď som sa k nim o nejaký čas vrátil, bavili ma veľmi. Priznávam sa, že ich čítam dodnes, rovnako ako rozprávky O. Wilda alebo Malého princa od A. de Saint-Exupéryho. Ospravedlňujem sa za svoju senilnú demenciu.

Ako malý som trnul pri hororových príbehoch a zrejme mal plesať pri šťastných koncoch. Ale neplesal som. Pamätáte si klasickú rozprávku o perníkovej chalúpke? V poriadku, ježibaba bola zlá, ale musel ju Janko hodiť do pece? Odplatiť sa za zlo takou krutou smrťou? Nesmejte sa, ako celkom malý som kvôli tomu nemohol zaspať. Alebo tie údajne dobré konce. Žili šťastne, až kým nezomreli. Tak aké šťastie, keď tie krásne bytosti, princ a princezná, raz tiež umrú? Čo je to smrť som vtedy už vedel. Šiel som do centra a uvidel remeselníka, ako opravuje strechu domu. Zrazu sa len pokĺzol a z výšky asi desiatich metrov dopadol zátylkom na kockovanú dlažbu. Hlavu mal divne vyvrátenú, oči otvorené a pod ním rástla červená mláka. Hneď sa objavili dvaja policajti, chytili ho za ruky a ťahali do najbližšieho vchodu. Staršie deti mi vysvetlili, že už nežije, že zomrel, zahrabú ho do zeme a viac ho nikto neuvidí. Tak aké šťastie, milý princ a princezná?

V tých rozprávkach víťazilo dobro nad zlom, chudoba nad bohatstvom, slabší nad silnejším. Lenže čo je dobré a čo zlé, čo biele a čo čierne? A existujú len tieto dve farby? Nie je život podstatne pestrejší, a to, čo je dnes dobré, nebude zajtra zlé a naopak? Vezmite si len používanie insekticídu DDT. A nemôžu si chudobní za svoju biedu sami?

Či som ako malé dieťa doslova veril folklórnym príbehom, ktoré nám vtedy čítali? Pravdupovediac neviem, nepamätám si na to, ale zrejme áno. V každom prípade som veril tomu, že keď nebudem používať zubnú kefku, vypadajú mi zuby a keď nebudem jesť rybí tuk, ochoriem. To neznamená, že som sa pri čistení zubov neulieval a ten hnusný rybí tuk nevypľúval.

Častý je názor, že rozprávky sú určené len deťom. V skutočnosti sme ale nimi obklopení po celý život. Prečo tvrdiť, že rozprávky sú pre deti, keď im ako dospelí radi veríme? Napríklad: zajtra bude krajšie. Alebo: v budúcnosti vám zvýšime plat, medziľudské vzťahy sa zlepšujú, mám ťa rád (rada) len kvôli tebe, nie pre tvoje postavenie (peniaze).

Koľko len strašidiel máme k dispozícii: vyhodia ma z bytu, dostanem rakovinu, povodeň mi vezme dom. A koľko rozprávkových obrov nám naopak pomáha. Štátnik, bez ktorého by sme určite už neexistovali. Mudrc, ktorý nám vždy ukáže správnu cestu. Ako dobre, že ju nemusíme hľadať sami.

Vlastne celý náš život je rozprávka a výbornými rozprávkarmi sú napríklad politici. Kaša, ktorú nám pripravia, nie je zďaleka vždy jedlá. Akú kašu ale varíme sami sebe? Núti nás niekto jesť tú cudziu? Nie sú naše sťažnosti na kašu, teda dobu, v ktorej žijeme, jej podmienky, situáciu, okolnosti, obrazom nás samotných? Nevyjadrujeme tak sklamanie zo seba, z toho, akí v skutočnosti sme?

Ešte podotýkam, že som napísal rozprávky. Zveličovanie, irónia alebo sarkazmus neboli mojím cieľom, ale prostriedkom na vyjadrenie zámeru. Postavy a udalosti v tejto knihe sú fiktívne. Akákoľvek podobnosť alebo zhoda so skutočnými osobami, názvami a dejmi je preto úplne náhodná.

I. Z príbehov, ktoré by slabšie povahy mohli označiť za dojímavé

Hovno v tráve

Napísať, že pán Hoštiak bol vo firme obľúbený, by bolo prehnané. Skôr sa hodí označenie, že nikomu neprekážal. V dnešných pomeroch ani to nie je na zahodenie: nepredstavuješ konkurenta v kariére, pri udeľovaní odmien, ani v boji o priazeň kolegýň. Na druhej strane, môže to byť aj nevýhoda, napríklad pri prepúšťaní. Za tým Hoštiakom nikto nestojí, spomenú si na personálnom útvare, zbaviť sa ho nebude žiadny problém.

Ale pána Hoštiaka nikto nevyhadzoval, považovali ho vlastne za určitý druh inventáru podniku. Bol to postarší, tichý a utiahnutý človek, s nikým sa príliš nebavil, na druhej strane treba priznať, že svoju prácu si urobil, neboli na neho sťažnosti. V postojoch a činoch spolupracovníkov voči nemu nechýbal posmech, ba niekedy dokonca pohŕdanie, ktoré ale v skutočnosti neboli namierené proti jeho osobe. Potrebovali si len niekedy vybiť zlú náladu alebo zlosť, nuž a k tomu je najvhodnejším objektom niekto bezbranný.

Spoločensky nestál pán Hoštiak za nič. Nezúčastňoval sa športových hier, ani kolektív tužiacich akcií v miestnych reštauráciách. Jednému podujatiu sa ale vyhnúť nedokázal. Toľkokrát mu spomínali jeho päťdesiatku, že pozval kolegov z oddelenia na pohárik a klobásu. Vybral lacnú reštauráciu, čo bolo vzhľadom na jeho plat a postavenie pochopiteľné. Pracovníci ale prišli všetci do jedného, veď pán Hoštiak ich hostil po prvý raz, a ktovie, či nie naposledy, a to treba využiť, náležite ho pumpnúť.

Odzneli prípitky a postupne sa rozviazali aj jazyky. Ako to už pri takých stretnutiach býva, skákalo sa z témy na tému, od fundovanej analýzy vedenia firmy, cez politiku a šport až k rozkopaným uliciam v meste. Spoločnosť už bola značne pod vplyvom, keď jedna z dám navrhla, aby každý povedal jeden príbeh zo svojho života, pri ktorom urobil veľkú chybu, a keby sa udalosť zopakovala, určite by postupoval inak.

Niektorí sa zdráhali, ale iní sa rozhovorili. Témami boli také udalosti ako svadba, ktorá sa ukázala ako životný omyl, rozhodnutie neštudovať vysokú školu alebo zlomená noha, ktorá nádejnému futbalistovi zabránila v hviezdnej kariére. Pán Hoštiak, hoci hostiteľ, sa do zábavy zatiaľ príliš nezapájal, vlastne len mlčal, iba pri prípitkoch krátko ďakoval za vinše. Niekto si ale všimol, že on o svojom zážitku ešte nereferoval, a to predsa nie je možné, aby oslávenec zostával bokom.

Bol to zrejme alkohol a mimoriadnosť chvíle, ktoré podnietili jubilanta, aby sa pustil do svojho príbehu. Vyrastal tu v meste, len niekoľko ulíc od terajšieho sídla firmy, v ktorej pracuje. Ulica je v jeho rozprávaní veľmi dôležitá. V časoch Hoštiakovej mladosti na nej trávili deti väčšinu času, ulica sa významne podieľala na ich výchove. Starší chlapci, vodcovia skupiny, boli dôležitejšou autoritou než rodičia alebo učitelia. Tých si totiž mohol občas neposlúchnuť alebo im odporovať, čo ale v prípade Džekyho alebo Laca bolo nepredstaviteľné. Zvláštne pravidlo sa týkalo dievčat. Tie síce priamu právomoc nad menšími chlapcami nemali, ale väčší mládenci napodiv na ne veľmi dali. Stačil pohľad alebo znevažujúce slovo takej Marienky a problém bol na svete. Pán Hoštiak, vtedy ešte Robo, mal smolu, že z detí ulice bol najmladší. Bol tak v hierarchii jasne na poslednom mieste, vlastne nikto ani nepoznal jeho meno Robo, nazývali ho proste Krpatý. Do hier a súbojov ho prizývali ako aktívneho účastníka len vtedy, keď sa tomu nedalo vyhnúť, to znamená, že ich na ulici bolo málo alebo nepárny počet. Inak iba podával loptu za futbalovou bránkou alebo sa prizeral, ako sa ostatní hrajú na schovávačku. Pri dobrodružnej akcii ho postavili k plotu či stromu, aby strážil a ostatných hvizdom upozornil na to, že sa blíži nejaký dospelý.

Samozrejme, že Robo svojím postavením trpel, ale čo s tým narobíš. Ďalšie deti sa na ulici nenarodili, a tak jeho výhľady neboli ružové: zostane i naďalej posledným z posledných. Aby sme ale boli presní, Krpatý úplne na spodku nebol. Na ulici bývalo ešte dievčatko. Ani jeho meno nikto nepoznal, malo len prezývku, ktorá hovorila za všetko: Hovno v tráve. Otcom dievčatka bol pán Levand. S menom Levand a nakoniec aj s pánom to ale preháňame, pretože všetci, vrátane detí, ho nazývali len prvým menom Jano. Mohli si to dovoliť, pretože Jano bol ožran. Nie ale alkoholik obyčajný, teda taký, ktorý je občas aj triezvy alebo keď sa napije, tvári sa, akoby nebol pod vplyvom. Jana na ulici inak ako ožratého nikto nikdy nevidel. Vždy sa iba tackal a spieval, resp. nesúvisle bľakotal za posmechu detí a nesúhlasného krútenia hlavou zo strany dospelých. Len keď sa niektorý z dorastencov k nemu príliš priblížil a nadávka bola taká hlasná, že doľahla i k jeho ušiam, sa za previnilcom akože rozbehol, ale po niekoľkých krokoch sa rozkolísal a padol na dlažbu, kde sa zrejme cítil dobre, pretože na nej dobrú chvíľu, i keď za občasného hromženia, zostával.

Druhou Janovou činnosťou bolo vyspávanie. Aj to mohla ulica sledovať v rámci každodenných predstavení zadarmo. Jano totiž so svojou rodinou obýval pivničný byt. Cez večne potrhané záclony nebol problém nazrieť dovnútra, a tak ste mohli ožrana vidieť ako oblečený chrápe na posteli.

V predchádzajúcom odseku nejde o omyl, Jano mal skutočne rodinu. Okrem spomínaného dievčatka ju tvorila Janova manželka a teda matka Hovna v tráve. Aké tie ale mali život! Opilec ich vo svojej zúrivosti vyhadzoval z bytu, a tak ich bolo často vidieť, ako sa len v nočných košeliach trasú od strachu a chladu v záhrade domu. Za nimi letelo aj úbohé zariadenie, takže v byte nebolo stoličky so štyrmi nohami a z tanierov zostali len tie kovové. Obidve, matka aj dcéra, boli chudé ako prst, po ulici sa pohybovali ako tiene, neustále klopili oči, hanbili sa, že sa musia hanbiť. Dievčatko, hoci v čase nášho rozprávania chodilo už dva či tri roky do školy, malo postavu ako päťročné dieťa. Maličké, priesvitné. Len jej tvár patrila niekomu inému, dospelému človeku. Zvráskavená, s akoby stareckými fľakmi, s vybitými zubami. Dokonca medzi vlasmi sa objavovali aj šedivé.

Okolie matkou a dcérou pohŕdalo rovnako ako Janom. Tvorili predsa jednu domácnosť, spoločne boli hanbou a škvrnou ulice. Domy tu boli pekné a čisté, deti vyumývané, otcovia riadne chodili do práce. Len tí Janovci. Nikto matku s dcérou nepoľutoval, nikto sa ich nezastal a neoznámil vec polícii. V tých časoch nebolo zvykom zaťahovať do vlastných záležitostí cudzích, z toho mohla byť len oštara. Sťažuješ sa, milý môj, pozrieme sa teda aj na teba. Domáci by sa problémovej rodiny, pochopiteľne, veľmi rád zbavil, ale to sa nedalo len tak. Jano totiž vykrikoval, že on je robotník a z robotníckej rodiny, a to v ulici bývalých buržujov a živnostníkov znelo veru poriadne výhražne. Aj keď, ktovie, ako to s Janovým robotníctvom bolo, pretože inokedy tvrdil, že je zeman, šľachtic, a takému zberba z predmestia nesiaha ani po kolená.

Dievčatko stálo mimo spoločenstva detí. Platil zákaz zdraviť ho, hrať sa s ním, všímať si ho. S výnimkou nadávky alebo pľuvanca. A tak len osamotene postávalo pri plote, z diaľky túžobne sledovalo hry, ale nestalo sa, aby čo len jeden ich účastník naň zavolal alebo ho dokonca pozval, aby sa pripojilo. Keby deti poznali históriu Indie, možno by ho nazvali aj pária, ale pretože o nedotknuteľných nič nevedeli, zostalo pri osvedčenom Hovno v tráve.

Len Krpatý bol iný. Príčinou bola nielen jeho nadmerná citlivosť, ale aj to, že ako posledný medzi deťmi sa potreboval ubezpečovať, že niekto je ešte horší než on, že je pod ním. Faktom bolo, že dievčatko ľutoval. Dokonca sa naň niekedy aj usmial a pokynul mu rukou, ale len vtedy, keď ho nikto z ostatných nemohol vidieť. Veď takýto prejav sympatií by nezostal bez následkov, Krpatý porušil jeden zo základných zákonov ulice, a tak by určite nasledoval tvrdý trest.

To odpoludnie sa nemalo ničím líšiť od iných. Krpatému skôr skončila škola, doma si vzal jablko, ktoré mu matka pripravila na olovrant a vybral sa na ulicu. Nikto na nej ešte nebol, len pri plote ako skoro vždy postávalo Hovno v tráve. Krpatý sa v náhlej ľútosti k nemu priblížil, poobzeral sa rýchlo okolo seba, odlomil kus jablka a podal ho dievčatku. To sa neveriaco na neho pozrelo, potom ale rýchlo ako zvieratko siahlo po jablku a horúčkovito začalo hltať nečakanú pochúťku. Krpatý sa však díval zle. Spoza rohu nakukoval Džeky a všetko videl. Po príchode ostatných nasledoval rýchly súd. Šlo o neslýchané previnenie, o zločin, spáchaný kým? Niktošom a sopliakom, ktorý mohol byť rád, že je rád, ktorý nikomu nestál ani za slovo. Outsider. Po krátkej porade Laco vyriekol rozsudok: Pri najbližšej príležitosti pred svedkami vyvedieš Hovnu v tráve niečo takého, že budeš môcť zostať medzi nami. Inak ťa vylúčime z nášho kruhu, hrať sa už budeš len so svojou novou kamarátkou.

Krpatý odišiel so zvesenou hlavou a so slzami v očiach. Čo len urobiť, čo spáchať, aby odčinil svoj skutok? Vziať kameň a rozbiť Levandovcom okno? Alebo dievčisko potknúť, či ho poriadne zbiť? Do takýchto činov sa mu jednak nechcelo a jednak by ich ulica neuznala, nimi by nezmyl svoju vinu. Príležitosť sa ale naskytla už o deň neskôr. Ulica sa vyhrievala v podvečernom slnku, keď sa na jej konci objavili matka s dcérou. Ťahali za sebou malý vozík a na tom vozíku, div sa svete, bola pračka. Síce nie pračka nová, ale predsa len prístroj v tých časoch vôbec nie samozrejmý a k tomu ešte u Janovcov.

Mali ste vidieť matku s dievčatkom. Usmievali sa radostne, ale súčasne neveriaco a rozpačito. Ospravedlňovali sa, že ony, členky Janovej domácnosti, si dovoľujú kráčať stredom ulice, a to dokonca s pračkou, na ktorú pochopiteľne nemajú žiadne právo. Porušujú tak ustálené zvyky, robia si nárok na pozornosť, ktorá im vôbec nenáleží. Pračka, pračka, zahanbene žiarili matkine oči, budúci zlatý klenot ich domácnosti, slnko, ktoré budú obdivovať a rozmaznávať, ktoré im dovolí aspoň chvíľami snívať, že žijú ako ostatní, že sú normálna rodina. Dievčatko klopilo oči k zemi, ale o to pozornejšie pridržiavalo vzácny náklad, aby nebodaj neskĺzol z vozíka, nestala sa mu nejaká nehoda.

Džeky zavelil: Krpatý, zhodíš im ten prístroj z vozíka. Ulica súhlasne zašumela, v očakávaní nastávajúceho divadla sa zahniezdila a ešte pohodlnejšie usadila. Všetky oči sa teraz dívali na približujúci sa vozík.

Pánovi Hoštiakovi sa zlomil hlas. Prepáčte, prepáčte, povedal, i po toľkých rokoch ma tá scéna dojíma. Odpil si trochu piva a pokračoval: A viete, viete, čo som ja, hlupák a bedár, urobil? Vlastne pokračovať len chcel, pretože sa zakoktal, naprázdno prehltol a oči sa mu zarosili. Všetky pohľady boli v úzkosti uprené na neho. Dokonca aj vedúca učtárne, prezývaná Tvrdá Marta, vyronila slzu. Väčšina prítomných by bola ochotná odprisahať, že takýto prejav citu videli u nej po prvý raz. Nadriadený Vereb položil pánovi Hoštiakovi uspokojujúco dlaň na ruku: Pokoj, pán kolega, len pokoj, povedal. Ide predsa o udalosť starú desiatky rokov, nič už späť nevrátite, boli ste vtedy ešte malé nerozumné dieťa, právne ste neboli zodpovedný za svoje činy.

Pán Hoštiak sa vďačne pozrel na spolupracovníkov a povedal: Pristúpil som teda k vozíku, a čo som spravil? Nič, vôbec nič. Stál som tam a na nič sa nezmohol. Prešli okolo mňa, tie prekliate Levandovky, a ja som tam bol ako ten soľný stĺp, hľadel som niekam bokom, ruky a nohy neschopné k akémukoľvek činu. Mne ich bolo ľúto, ja som im tú pračku prial, držal som im palce, aby si ju doviezli domov. Ja, stonásobný hlupák, zbabelec a strachopud.

Nasledoval spravodlivý trest. Vylúčili ma z ulice, vygumovali zo svojich radov. Si sráč, povedali mi, tvoje pravé meno je Sráč a nie Krpatý. S takým my nechceme mať nič spoločného, medzi nás nepatríš. A ten biľag, ktorý mi vtedy vypálili na čelo, vlastne správne povedané, ktorý som si vypálil sám, sa so mnou niesol po celé moje detstvo. Rozšíril sa po meste, ukazovali si na mňa prstom, vysmievali sa mi: Sráč. Z detí sa stali dospelí a ja som si svoj kríž, svoju osudovú charakteristiku, niesol ďalej. Nemal som kamarátov, nikdy som sa ani neoženil. V práci som dostával len podradné miesta, v hostinci si starousadlíci odo mňa odsadali, so Sráčom nepijú.

Pán Hoštiak zaplatil. Ešte stále sa mu triasli ruky, spomienka na dávnu udalosť ho veru riadne zobrala. Kolegovia sa zdvihli spoza stola. Oslava skončila.

Dvaja priatelia

Pán Kudík býval ako chlapec v malej uličke, kde každý poznal každého. V lete sa ale doma vyskytoval len zriedkakedy, pretože prázdniny trávil u babičky. Pobyty na dedine prerušoval len vtedy, keď ho stará mama poslala domov s potravinami pre rodičov. Ráno autobusom do mesta, odpoludnia späť. V batohu niesol krehký náklad: vajíčka starostlivo po jednom zabalené v novinovom papieri. Bol tam aj nejaký tvaroh a maslo, ale na tie pozor nebolo treba dávať, nerozbijú sa. Keď v ten deň vošiel do svojej uličky, zbadal, ako cudzí chlapec zápasí s dvoma inými, ktorých Kudík poznal, pretože patrili k nepriateľskej bande, čo sídlila za parkom. Pán Kudík, ktorému vtedy ešte hovorili Edo, nevedel, o čo ide, ale odchovaný Timurom a jeho družinou vrhol sa slabšiemu na pomoc a spoločne zahnali útočníkov. Že vajíčka pritom utrpeli ťažké, ba smrteľné zranenia, zistil, keď odhodený ruksak zdvihol zo zeme.

Tak sa Edo zoznámil s Gabom, ktorý sa do uličky prisťahoval len pred niekoľkými dňami. Rýchlo sa zhodli na tom, že sú rovnako starí a od septembra budú teda chodiť spolu do školy. Zo spolužiakov sa stali kamaráti a z kamarátstva sa vyvinulo priateľstvo na život a na smrť. Spoločne zbierali známky, spolu chodili do ľudovej školy umenia a pri futbale hrali vždy v jednom mužstve. Trávili spolu takmer všetok voľný čas a prisahali si, že priateľmi zostanú naveky. Budú si vzájomne pomáhať, a keď sa jeden z nich ocitne v núdzi, bude sa vždy môcť oprieť o svojho priateľa. Prísahu, ako sa patrí, podpísali vlastnou krvou, listinu schovali do škatule a zahrabali ju do zeme vo svojej skrýši.

Ubehli dva roky a Edo s Gabom sa ani raz nepohádali, jeden druhému nezávidel lepšiu známku v škole alebo krajšiu v albume, vzájomne si priali pochvaly, ktoré občas dostávali pri hre na klavír. Vo futbale boli obaja útočníci a vždy sa snažili o to, aby sa o góly v súperovej bránke podelili rovnakým počtom.

Gabov otec bol ale vojak z povolania, a tých, ako je známe, presúvali z posádky do posádky. Rodina sa usadila, deti začali chodiť do školy, vznikali väzby a priateľstvá, ale už tu bol nový rozkaz, zelené nákladné auto, ľútostivé pohľady a znovu cesta do neznáma. Tak sa stalo, že jedného dňa oznámil nešťastný Gabo Edovi, že odchádza. Sedeli so zvesenými hlavami vo svojej skrýši, kuli nezmyselné plány, ako že spoločne ujdú alebo že navrhnú Gabovým rodičom, aby ho v meste nechali, bude bývať u Eda. Vzápätí sa ale zhodli na tom, že ide o nereálne predstavy. Útekom nič nevyriešia. Z domu odísť nie je problém, ale čo potom? A žeby rodičia súhlasili s tým, aby Gabo zostal v meste? Neprichádza do úvahy, už počul vojakov syn rázny hlas svojho otca, a Edo si vedel predstaviť svoju matku, ktorá mu vyčíta: A na to, ako sa v našom malom byte pomestíme, na to nemyslíš?

Edo si pripadal, ako by sa mal navždy rozlúčiť so svojím dvojčaťom, Gabo akoby prichádzal o pravú ruku. Čo si počnú jeden bez druhého, ako budú ďalej žiť a chodiť do školy? Vedľa seba ešte necítili prázdno, ešte boli spolu, ale už si ho predstavovali, hrozili sa ho. Nakoniec Gabo, pre ktorého to nebolo prvé sťahovanie, aj keď takého kamaráta ešte nikdy neopúšťal, povedal: Darmo je, nič nevyhútame. Berme to ako skúšku nášho priateľstva. Budeme si pravidelne písať, radiť sa a pomáhať si na diaľku. Ja poprosím svojich rodičov, aby si k nám mohol prísť na týždeň cez prázdniny a ty požiadaj svojich, aby som ja týždeň mohol stráviť u vás. Dohodnuté. Objali sa a podali si ruky na znak toho, že chlapské priateľstvo trvá, nemôže ho nič narušiť a už tobôž nie vzdialenosť niekoľkých sto kilometrov.

Ako prvý mal napísať Edo. Dal si na liste záležať, smolil ho dva dni a mal rekordnú dĺžku piatich strán. Taký dlhý list veru ešte v živote nenapísal. Snažil sa chlapsky potlačiť slzy, aj keď, pravdu povediac, nejaké unikli a na niektorých miestach aj rozmazali atrament. List ale v žiadnom prípade nesmie byť smutný, zaumienil si. A tak vo veselom tóne popisoval, ako vo futbale automaticky prihral na pravú stranu, ale tam nikto, ako sa na písomku pripravil len z polovičky látky, pretože druhú časť príkladov prirodzene opíše od Gaba, ale bohužiaľ, bola z toho horko-ťažko trojka. Na ulici sa o Gabovi často bavia a všetci sa tešia na to, že na týždeň bude cez prázdniny medzi nimi.

Každý deň otváral Edo netrpezlivo poštovú schránku. Aj si nadával, veď list napísal len včera, predvčerom, pred troma dňami, Gabo ho ešte ani nedostal. Potom uplynul týždeň a on sa s tlčúcim srdcom približoval k schránke: dnes v nej odpoveď určite bude. Nebola. Čo ak Gabo síce hneď odpísal, ale list po niekom poslal a dotyčný naň pozabudol? Aj to sa predsa stáva. Od kamaráta stále nemal žiadnu správu.

Edo si teda sadol k stolu a napísal nový list. Tento mal tri stránky. Nič nevyčítal, len pripomenul, že jeden list už poslal. Možno sa ale stratil, možno si chorý, zadúfal Edo. Čakal rovnako netrpezlivo ako prvý raz, ale odpoveď zase žiadna. Jeho tretí list bol už krátky a vyčítavý. Odpovedz v každom prípade, napísal, aj vtedy, keď sa už so mnou nechceš priateliť, ak si si našiel nových a lepších kamarátov. Aby som vedel, na čom som, aby som zbytočne nedúfal. Neveril síce, že Gabo by bol schopný takej veľkej, nepredstaviteľnej vierolomnosti, že by za niekoľko dní zabudol na neho, na jeho priateľstvo, na svoje dvojča, na to, čo všetko si povedali a sľúbili, ako si prisahali, ale už pochyboval.

Odpoveďou bola schránka, ktorá sa síce pravidelne zapĺňala poštou, ale v skutočnosti bola prázdna: obálka s Gabovým písmom v nej nebola. Edo aj plánoval, že sa tajne vydá na cestu vlakom a keď ho kamarát uvidí, padne mu okolo krku, rozplače sa, bude ho prosiť o odpustenie. Alebo videl inú scénu, ako Gabo uhýba pohľadom a on, Edo, mu hádže do tváre ich prísahu a hrdo povie: Ty, syn vojaka, si zradil. Otočí sa a vráti bez ďalšieho slova domov.

Ale na žiadnu cestu sa, samozrejme, nevydal, veď odkiaľ by vzal peniaze na lístok? Okrem toho by sa ani nedokázal orientovať vo veľkom meste, v ktorom Gabo teraz žije, v živote nejazdil v električke alebo v trolejbuse. V každom prípade, prospech v škole si podstatne zhoršil, nechodil ani na krúžky, vysedával doma a nechápal: toľká zrada, také sklamanie, či je to možné? A možno žiadne ozajstné priateľstvo, v ktorom jeden stojí pri druhom a obetuje za neho, keď treba aj život, neexistuje. Máš iba spolužiakov, susedov, neskôr kolegov v práci. Keď začneš chodiť do inej školy, presťahuješ sa alebo si nájdeš novú prácu, tvoji známi rýchlo na teba zabudnú. Aj ty urobíš najlepšie, ak ich čo najskôr vymažeš zo svojej pamäti. Keď sa náhodou stretnete, prehodíte pár viet, ale každý už žijete inými problémami, skutočne spoločný záujem nenájdete. Ľahostajne sa rozlúčite, rýchlo na seba zabudnete a po čase už budete vzájomne bočiť pohľadmi, alebo sa ani nespoznáte. A tak je to po celý život. Známi prichádzajú a odchádzajú, ako keď vlak ide krajinou, mihajú sa stromy, domy, krajina a mestá. So záujmom ich pozoruješ, ale skoro na ne zabudneš, veď scéna strieda scénu, jedna udalosť inú, človek človeka, a to tak rýchlo, že nič a nikto ti neprirastie k srdcu.

A tak sa Edo zmenil v samotára. Nemal kamarátov alebo dokonca priateľov v jednom ani druhom pohlaví, bočil od spolužiakov a neskôr od kolegov v práci. Niektorí to spočiatku skúšali, prihovárali sa mu a pozývali ho, ale zbytočne. Skôr či neskôr každý a každá mávli rukou a svoje márne úsilie vzdali. Raz je už taký, nič s ním nenarobíš, povedali si.

Ak si malé dieťa spáli prst, viac ho nad plameň sviečky nestrká. Často sa spália aj tí väčší alebo dospelí a zo svojich skúseností zväčša vyvodia závery, na základe ktorých postupujú niekedy opatrnejšie, inokedy pomalšie alebo opačne, proste inak. Tak to bolo aj s Edom, ktorého ľudia už oslovovali pán Kudík. Bol zo svojho samotárstva nešťastný, toľkokrát si povedal, že musí so sebou niečo urobiť, ale vždy v poslednej chvíli zaspätkoval, medzi ním a tým druhým či druhou vyrástla oceľová stena, neprekonateľná prekážka a on sa zarazil, pripravený úsmev sa stratil, slovo prichystané na jazyku prehltol, zaspätkoval, obrátil sa a odišiel.

Roky sa míňali. Nemožno povedať, že po všetok ten čas Edo premýšľal o Gabovi a jeho zrade. Vlastne naň myslel stále menej, žil dennými problémami, minulosť pre neho boli iba stále sa striedajúce obrazy, a to vrátane Gaba. Ak si na neho spomenul, tak len ľahostajne ako na cudzieho, vzdialeného človeka. Áno, sklamal ho, podrazil, ale nedá sa nič robiť, taký je život, o tom vlastne život je.

Služobná cesta ho zaviedla do mesta, do ktorého sa niekdajší priateľ kedysi presťahoval. Pravdu povediac, vôbec si nespomenul, že ide o Gabovo mesto. Záležitosť vybavil a keďže do odchodu vlaku mu zostávalo ešte veľa času, vybral sa na prechádzku po okolí nádražia. Aj také udalosti sa veru v živote stávajú, že keď prechádzal popri jednom z domov, pohľad mu skĺzol na zoznam nájomníkov a na ňom uvidel bývalého priateľa. Rovnaké meno i priezvisko, to predsa nemôže byť náhoda. Až potom mu zapálilo, veď je v meste, do ktorého sa pred rokmi Gabo presťahoval.

Váhal. Má zazvoniť a po rokoch znovu hľadať vysvetlenie, opýtať sa Prečo? Aký to má význam, čo tým zmení, čas predsa späť nevrátiš. Načo sa pitvať v rane, ktorá ovplyvnila celý jeho ďalší život, ale ktorá sa medzitým vlastne zacelila, už nebolí, aj keď pamiatka vo forme dlhej jazvy zostala.

Prikladal prst k zvončeku, a potom ho zase odťahoval. Nakoniec zazvonil, ani nevedel ako. Otvoril mu starý pán, už na prvý pohľad oveľa starší ako on. Žeby to bol Gabo? Žeby tak zostarel? Nie, to nie je možné. Alebo možno áno, je vážne chorý a bol tak potrestaný za svoj dávny zločin. Vzápätí ale zahnal nepeknú predstavu či želanie, na čo to myslí, prečo praje druhému, aj keď je to zradca, zle?

Starec sa na neho spýtavo pozrel, bolo jasné, že Eda nespoznáva. Ale ja som predsa tak nezostarol, niečo v mojej tvári z minulých rokov ešte zostalo, skutočne nevie, kto som, alebo sa len tak pretvaruje, pomyslel si Edo. Som Kudík, vyriekol stroho, a hľadám svojho niekdajšieho kamaráta Gaba. Tvár človeka stojaceho vo dverách sa ešte viac zachmúrila, hlas zdráhavo povedal: Myslíte nášho malého Gaba. Ale veď ten je dávno mŕtvy, zahynul pri dopravnej nehode. Bežal na poštu, že určite ešte dnes musí poslať list akémusi svojmu priateľovi.

Čo napísať na záver? Pán Kudík zháňa priateľa. Neviete o niekom?

Koniec ukážky

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Predslov

I. Z príbehov, ktoré by slabšie povahy mohli označiť za dojímavé

Hovno v tráve

Dvaja priatelia

II. Z rozprávok o rozprávkach

III. Z rôznych oblastí spoločenského života

IV. Z budúceho neživota

V. Zo všedného života

VI. Z prírodných úkazov

VII. Zo sveta detí pre deti

VIII. Z problematiky koncentračných táborov

IX. Z jesennej a zimnej atmosféry