Vlastimil Vondruška

BREVIÁŘ POZITIVNÍ ANARCHIE

Obálka Marcel Bursák/PT MOBA

Foto na obálce Karel Šanda

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2016

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2016

© Alena Vondrušková, 2016

foto na obálce © Karel Šanda, 2016

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2016

ISBN 978-80-243-7667-7 (epub)

ISBN 978-80-243-7668-4 (mobi)

Neboť dobrým a zkušeným vždy se toužím líbiti, ale lidem nevědomým a mrzutým nebojím se nelíbiti. Vímť, že se vyskytne několik žárlivců a že se zalknou pošklebným smíchem, až uvidí složení této práce; takoví lidé umějí jiným ubírati, ale sami ze sebe nic dobrého neumějí přidati

Kosmas,

děkan pražské kapituly a český kronikář,

přelom 11. a 12. století

ÚVOD

Místo úvodu krátké objasnění, co titul knihy znamená, abych se vyhnul kritikům, kteří obvykle vědí nejlépe, co chtěl vlastně autor říci a jak to myslel.

Breviář – sbírka krátkých modliteb, které by měli věřící neustále opakovat. Mají jim připomínat základní postuláty evangelia a mají je chránit, aby nepodlehli hlasům falešných proroků. Mají pomáhat oddělit ideologické plevy od zrna pravdy.

Anarchie – jedna z definic říká: Klasický anarchismus je směsice různých liberálních a sociálních myšlenek, avšak není pouhou syntézou těchto dvou ideologií, jelikož obsahuje specifickou filozofickou pozici – skepsi vůči autoritám.

Pozitivní – každý temný tunel má na konci světlo. Věřím, že i dnešní krize to světlo na konci má, jen se odvážit jednat podle prověřených zkušeností našich předků a vyvarovat se chyb, které dělali i oni, neboť historie má své zákony a neúprosnou logiku.

DÍL I.

DĚJEPIS TROCHU JINAK

V jedné ze slavných předscén ve hře Balada z hadrů se Jan Werich a Miroslav Horníček zamýšlejí nad tím, co znamená čas v dějinách. Neznám lepší analýzu toho, jak marginálním pojmem je současnost. A jak s sebou jako vězeňskou kouli stále vláčíme vlastní minulost.

JW: Slovo středověk je tak nejistá věc. Co to znamená středověk?

MH: Jak samo slovo naznačuje, je to střed věků mezi starověkem a novověkem.

JW: Střed věků, no dobře. Já to jistě říkám laicky, ale střed něčeho... Co je vlastně střed něčeho? Střed je bodem, který je stejně vzdálený od obou konců, řekněme. Za předpokladu ovšem, že ty konce jsou konstantní, tedy neměnné. Ale věk nemá konstantní konce. Věk má jenom jeden konstantní konec, a to je počátek. A ten je konstantní jenom proto, že nevíme, kdy to začalo. Kdežto ten druhý konec věku, ten je pořád v pohybu. Na každou vteřinu navazuje nová vteřina, na každou minutu nová minuta, hodina, den, týden, měsíc, rok, století. Ten konec jde pořád dopředu, pořád dopředu! Takže ten středověk, aby zůstal ve středu, musí taky pořád dopředu.

MH: Jinak by zaostával.

JW: No právě, zaostával by za novověkem. Právě proto středověk existuje jenom v myslích lidí. Středověk si vymysleli lidé žijící na konci toho tekutého novověku, řekl bych.

MH: Jo.

JW: A vymysleli si ho jenom proto, aby odreagovali svůj minderwertigkeit, svůj pocit méněcennosti, aby byli důležitější. Proto zesměšňují práci svých otců, praotců a prapraotců a nazývají to středověkem, ale zapomínají, že jejich novověk se musí jednou konsekventně stát středověkem z pohledu jejich dětí a praprapradětí. Ty se budou dívat zpátky na jejich středověk a náš novověk a budou říkat: No, no, no, nó. Všimněte si, jak jsem tolerantní.

MH: Tolerantní, ale pesimista.

JW: Ne! Já jsem jenom ponocný, který měřil čas, ale najednou zjistil, že měří něco, co neexistuje.

MH: Takže vy říkáte, že čas neexistuje?

JW: A podle vás existuje? Vy jste někde viděl čas? Potkal jste někdy na ulici čas? Na moři jste viděl čas?

MH: No to ne, ale...

JW: Nebo v letadle jste viděl čas? Zazvonil někdy u vás a vešel čas? Čas sám o sobě neexistuje mimo člověka. Čas existuje v představě lidí. Čas si vymysleli lidé jen proto, aby věděli od kdy do kdy a co za to. Čas je neblahý pokus člověka rozkrojit bochník věčnosti.

Jiří Voskovec a Jan Werich: Balada z hadrů,

upravená verze z roku 1957

Tenhle dialog jsem si zamiloval už v mladém věku, protože mi tak trochu pootevřel mé tehdy naivní oči. Dějiny se odehrávají v čase a mají své zákonitosti. Stále musíme vnímat kontinuitu dějin a stejně jako čas stále kráčí vpřed, kamsi vpřed se s námi pohybuje i náš svět. To, co nás obklopuje, je jen jeden z mnoha korálků, které tvoří pomyslný náhrdelník, symbolizující lidskou existenci. Náhrdelník může být krásný, ale je třeba o něj pečovat a chránit ho. Pokud se přetrhne, korálky se většinou těžko posbírají a navléknou zpět.

OČITÝ SVĚDEK A SKUTEČNOST

Oblíbenou fikcí je představa, že výklad dějin je objektivní, pokud historik pečlivě studuje dobové prameny. Jenže všechny zprávy zapisovali a zapisují lidé. Středověká kronika není o nic objektivnější než dnešní komentáře v novinách. Nebo lépe řečeno – ani u jednoho z těch zápisů si nemůžete být jisti, zda je to pravda či není. Podívejme se na dva příklady.

V bitvě u Kressenbrunnu zvítězil český král Přemysl II. Otakar nad uherským králem Belou IV. Bitvě předcházelo jednání, na němž se panovníci dohodli, že česká vojska ustoupí od řeky Moravy, aby ji mohla uherská vojska bezpečně překročit, rozvinout se, a pak mělo dojít k bitvě podle rytířské regule. Jenže bitva začala mnohem dříve, než se podstatná část uherské jízdy přebrodila. Tím logicky získalo spojené české a rakouské vojsko převahu a bitvu drtivě vyhrálo. Podle českých kronikářů byli na vině pohanští Kumáni, kteří přebrodili řeku a zaútočili na křídle proti šikům Vítkovců. Ti se začali bránit a poté se české a rakouské šiky daly do boje (jak se dalo ostatně očekávat, protože nikdo nemohl tušit, zda bitva už začala či nikoli). Tak událost popisují současníci z řad Čechů. Naopak v uherských kronikách se píše, že žádný šik krále Bely IV. nezavdal příčinu k předčasnému zahájení bitvy, ale došlo k tomu na základě zrady českého krále. Tak to viděli uherští kronikáři. V maďarském dějepisectví tak platí Přemysl II. Otakar za jednoho z nejhanebnějších středověkých panovníků střední Evropy.

Zcela protichůdných popisů nejrůznějších historických událostí najdeme stovky a tisíce. A nikdo už se stoprocentní jistotou nezjistí, jak to bylo doopravdy. Ani dnes na tom nejsme s informacemi o mnoho lépe! Stejně jako je třeba pochybovat o přesnosti zpráv ze středověku, opatrní bychom měli být i při sledování zpráv o současných událostech. Metodicky vzato nejsou ničím jiným než potenciálním historickým pramenem (a podléhají tedy stejným zákonitostem).

Když vítězové píší dějiny, mají poražení co falzifikovat.

Zdeňka Ortová,

česká spisovatelka

Jako druhý příklad jsem úmyslně zvolil současnou událost. Vznik kyjevského Majdanu, svržení legitimní vlády prezidenta Janukoviče a domácí politický převrat. Podle zpráv, prezentovaných v té době u nás, došla stoupencům demokracie trpělivost. Zastánci proevropského myšlení vyhnali zkorumpovaného prezidenta, zaprodaného putinovskému Rusku, a nastolili demokracii v čele s Porošenkem a Jaceňukem. Podle ruského tisku došla naopak USA a Evropské unii trpělivost s prezidentem Janukovičem, který bránil svůj lid před porobou Západu. Proto ho pomocí nacionalistických, ze Západu placených bojůvek nedemokraticky svrhli a na jeho místo nelegitimně dosadili oligarchu Porošenka a s ním pohrobka banderovců Jaceňuka. V době, kdy u nás média horlila pro Majdan, jsem četl některé západoevropské noviny a občas jsem měl pocit, že popisují jiné události, než prezentovaly reportáže České televize. Později se začala objevovat svědectví lidí, kteří na Majdanu byli. Někteří ho popisovali jako nádherný demokratický happening, jiní jako násilnou revoluci a další jako zvůli. Ti všichni tam byli, a rozhodnout, čí svědectví je pravdivé a čí nikoli, je stejně nereálné, jako už nikdy s jistotou nezjistíme, jak to bylo v bitvě u Kressenbrunnu.

Těmito dvěma příklady nehoruji pro agnosticismus, netvrdím, že se realita poznat nedá a pravda je neuchopitelná, jen upozorňuji, že při studiu lidských dějin, stejně jako toho, co se dnes děje kolem nás, se nevyplatí slepě věřit ideologům, kronikářům a médiím. Fakta musí do sebe zapadat a vyplatí se jim uvěřit až s určitým odstupem času, kdy se dají alespoň základní obrysy událostí porovnat. A kdy už vychladnou vášně a dokážeme se na události dívat s chladnou hlavou. Od českého vítězství nad Belou IV. uplynula rozhodně dostatečně dlouhá doba, abych se pokusil o úsudek, kde je pravda. S ohledem na události následující po bitvě u Kressenbrunnu bych spíše věřil české verzi, ne proto, že jsem Čech, ale protože je pravděpodobnější než ta maďarská. Přemysl II. Otakar měl v křesťanském světě pověst skutečného rytíře, a pokud by se dopustil hanebnosti, cizí kronikáři by to určitě zaznamenali. Jenže kromě uherských kronik nic takového doloženo není. Žádnou proradnost ve vztahu k této slavné bitvě mu nevyčítal ani jeho pozdější sok Rudolf Habsburský, který na něj jinak nakydal vědra špíny (často i vymyšlené). Ten by jistě tenhle fakt použil, pokud by byl pravdivý.

Čím méně přežilo očitých svědků, tím volnější ruce měli historici.

Alexandr Vasilijevič Suvorov,

ruský vojevůdce,

18. století

Jak to bylo na Ukrajině, si hodnotit netroufnu. Na to je příliš brzy, aby byl pohled historika věrohodný a reálný, protože dobrý historik musí být na rozdíl od novinářů a politiků trpělivý.

Zatím jsem ve zprávách jen zachytil, že na Ukrajině neustále klesá životní úroveň, lidé nemají co jíst, chybí energetické zdroje a mnohé evropské finanční instituce dávají od nově zvolené vlády ruce pryč pro obrovskou míru korupce. Nezabývám se moderními dějinami Ruska a Ukrajiny, jen se snažím přemýšlet o věrohodnosti historických pramenů. Třeba bude mít tenhle příběh pro Ukrajinu šťastný konec, což jim samozřejmě jako Slovan Slovanům přeji, ale je také možné, že šťastný nebude (což se obvykle stává, pokud se nějaký národ stane hříčkou v rukách mocných).

O hodnotě očitých svědectví napsal Karel Čapek skvělý apokryf, který nazval Římské legie. Vypráví v něm, jak se ve vinárně u jistého sicilského Řeka sešli Caesarovi veteráni. Řeč se záhy stočila ke vzpomínkám na slavné bitvy, jimiž v Galii prošli. Přes různé neshody na téma, kde která legie vlastně měla tábor, kdo komu velel a kolik nepřátel proti komu stálo, se nakonec dostali k bitvě u Alesia. Legionář Hillius si jasně pamatoval, že první den bitvu prohrávali, ale druhý den to zvrátili a slavně zvítězili. Legionář Bullio byl naopak názoru, že prohrávali pořád a už chtěli bitvu vzdát, když se nepřátelé vzdali dříve. Do rodícího se sporu vstoupil legionář Macer poznámkou, že pokud on ví, žádná bitva u Alesia nebyla. Spor však nepokračoval, neboť legionář Bullio usnul. To bývá v politice jedno z nejlepších řešení konfliktu (znám přední politiky, kteří tuhle metodu zhusta používají).

Jak však říká starořímský učenec Tacitus, jeden z otců dějepisu, na události je třeba hledět „Sina ira et studio“ (tedy „bez záště a protěžování“, nebo též „klidně a nestranně“). Stanou se, ať se nám to líbí či nikoli. Můžeme je sledovat, hodnotit, ale nezabráníme jim.

MEDIA OMNIA VINCIT

Původně biblické heslo Veritas omnia vincit tvrdí, že pravda vítězí. Kromě jiných příležitostí se objevilo i na standartě husitského krále Jiřího z Poděbrad. Pro název této kapitoly jsem si ho vypůjčil a trochu upravil podle dnešní reality.

S věrohodností historických pramenů jsou potíže, i když jde jen o pouhá fakta. V případě bitev se středověcí kronikáři nikdy neshodují v tom, kolik stálo proti sobě rytířů na koních a pěších ozbrojenců. Stejné je to dnes ve většině zpravodajských relací. Podle sympatií novinářů se počet demonstrantů na téže demonstraci pohybuje od mizivého hloučku až k mohutnému zástupu. Téměř nikdy není jisté, kdo bitku začal, a stejně tak se míjejí svědectví o způsobu zákroku pořádkových sil. Jeden svědek je popisuje jako korektní a druhý jako neodpustitelně brutální. S fakty prostě byl, je a bude problém.

Ještě komplikovanější však je, pokud si přečteme hodnocení událostí a zamyslíme se nad nimi. Každý autor totiž do svého textu vnáší vlastní hodnoty a představy. Ty už překračují faktografickou stránku kroniky či článku a jsou nepochybně myšlenkovou nadstavbou, pro kterou není lepšího označení než ideologie.

Ve středověku hlásala církev z kazatelen příběhy, které ukazovaly na blahodárnost víry, a především na nezastupitelný význam církve a papeže. Podle momentální situace se připomínaly dobré skutky panovníka, případně šlechtického majitele panství (ovšem jen pokud byli štědří k církvi). Kdykoli se papež, preláti, panovník či velmož zachovali hanebně, cudně se mlčelo, případně se, když už něco takového vyšlo na světlo boží, z kazatelny věřícím vysvětlovalo, že to tak není a je to pouhá pomluva. Pro kázání se vybírala témata, která měla věřící přimět, aby byli poslušní. Současně se ve věřících (tedy především poddaných) vytvářely správné postoje vůči nepřátelům. Kazatelé hřímali proti skutkům ďábla, kacířů, nevěřících, mohamedánů, případně také proti sousedním panovníkům, s nimiž se ten jejich ocitl ve válce.

Ve všech barokních katechismech, jezuitských letácích a oficiálně vydávaných knihách se skoro po celé 18. století oslavovalo křesťanství jako jediná cesta ke spáse a štěstí. K tomu samozřejmě patřila i poslušnost vrchnosti. Spílalo se protestantům, později francouzským volnomyšlenkářům a také osvícencům. Věřícím se z kazatelen kreslily obrázky šťastné budoucnosti, k níž je povede církev a Habsburkové.

Média ovlivňovaná politiky, současná i ta nedávná, se chovají podobně. Dnes svým divákům, posluchačům a čtenářům předkládají v první řadě informace, které zdůrazňují význam a hodnotu politiky Evropské unie, prostor dávají komentátorům, kteří ji obhajují, a pokud se objeví kritik, je postaven na pranýř. Dojatým posluchačům se ukazují obrázky šťastné budoucnosti, k níž nás EU povede. Bez ohledu na to, kdo nás ohrožuje doopravdy, se v duchu politické doktríny staly USA Velkým bratrem a satanem je Rusko.

V opačném gardu totéž existovalo za socialismu, kdy se adoroval SSSR jako spojenec na věčné časy a mírotvorce, dštil se oheň a síra na agresivní politiku imperialistických USA. Ukazovaly se obrázky radostné budoucnosti, k níž nás povede komunistická strana. Ještě o něco dříve (hovoříme o době protektorátu Böhmen und Mähren) tehdejší média, ovlivněná Třetí říší, spílala bolševickému Rusku. Na tapetě byly i USA jako hanebný přisluhovač židovského zednářství, bolševického teroru a negrů. Českému národu se vnucovaly obrázky šťastné budoucnosti, k níž ho povede Hitlerova NSDAP.

Jen naivní čtenář si může myslet, že dříve to dělali ideologové, kazatelé a kronikáři špatně, ale dnešní ideologové, novináři a političtí komentátoři jsou konečně ti spravedliví a pravdomluvní. To hovoříme o oficiálních názorech. Každá řeka, včetně té mediální a ideologické, má však i vedlejší ramena, skryté přítoky a potůčky. Nikdy v minulosti se oficiální ideologii nepodařilo zcela umlčet hlasatele opačných názorů (proto existují i kroniky, které popisují svou dobu jinak než většina ostatních). Svobodu slova a nezávislost médií (i v těch veřejnoprávních se občas objeví bílá vrána) je třeba hýčkat a chránit.

Zajímám se o budoucnost, protože v ní hodlám strávit zbytek života.

Sir Charles Spencer Chaplin,

anglický herec a režisér,

20. století

Mnozí neposlušní, nevyvážení, ústnatí či takzvaní populističtí kazatelé, kronikáři, komentátoři a novináři hovoří někdy jazykem na můj vkus poněkud zemitým, někteří si libují v neověřených spekulacích, či dokonce senzacechtivých výmyslech, jenže od toho má mít čtenář rozum, aby si uvědomil, co vypadá pravděpodobně a co už je za hranou. Význam kverulantů je však v tom, že předkládají jiné názory a pohledy, než jsou ty oficiální. Bez kritiky vládnoucích elit a bez odvážných kazatelů by nebyl pokrok.

Pohled na historii a způsob prezentování událostí podléhal vždy stejným zákonitostem. Většina autorů se snažila vyhovět vládnoucím elitám. Pokud by čtenář vzal do ruky hromadu učebnic dějepisu a přehledů dějin, napsaných a vydaných od 18. století do současnosti, pak s překvapením zjistí, že v nich najde výklady protichůdné stejně jako oheň a voda.

V české produkci najdeme pohled barokní katolický, josefínský osvícenský, obrozenecký, habsburský prorakouský, buržoazní doby 1. republiky, nacistický z doby okupace, socialistický po roce 1948, jiný socialistický po roce 1968, dnešní po roce 1989, jiný dnešní po vstupu do EU. I když všechny přehledy vycházejí ze stejných pramenů, citují stejné listiny, kronikáře a dějepisce, uvádějí stejná data a jména panovníků, hodnocení se liší.

Důvod není ten, že by autoři historických přehledů byli amatéři, neznalí svého řemesla, neuměli pracovat s prameny, či dokonce úmyslně lhali. Ten důvod je strašně jednoduchý – lidské myšlení bylo vždycky ovlivňováno dobou, v níž dílo vznikalo. Reflektuje aktuální stav vědeckého poznání, platný právní systém a morálku, zabývá se takovými problémy, které společnost zrovna trápí. Je proto iluzorní očekávat, že by se v historických studiích barokních učenců objevily problémy migrace, že by se v prohabsbursky orientovaných přehledech zabýval někdo dějinami sebeurčení národů nebo že by se dnešní historici věnovali chvále monarchistického zřízení.

Proč to všechno tak obsáhle vysvětluji? Nemysleme si, že jsme spolykali všechnu moudrost světa. Naši předkové se ve svém pohledu na svět mnohokrát zmýlili, mýlíme se my a budou se mýlit i naši následovníci. Určitě se v mnohém mýlím i já. Stejně jako jiní historici, i já jsem spoutaný dobou, v níž jsem vyrostl, ve které žiji a k jejímž problémům se vyjadřuji. Dělám to na základě svého vzdělání, životních zkušeností, dobré víry, odpovědnosti vůči své rodině i v duchu lásky k této zemi. I to tvoří podněty, z nichž se formuje ideologie, ta individuální, ale zprostředkovaně i kolektivní. Pokud někdo s mými myšlenkami souhlasí a zajímá ho můj pohled na historii a současnost, ať čte dál. Pokud někdo s mými myšlenkami nesouhlasí, ale je ochotný o mých slovech přemýšlet, ať čte rovněž dál. Pokud však někdo s mými myšlenkami nesouhlasí a nemíní o nich přemýšlet, pouze mi hodlá spílat, ať raději tuto knihu odloží.

Ne že bych se bál kritiky, ale jak je z předchozích řádků zřejmé, na stejné události mohou mít lidé legitimně jiný názor. Pravdivost představ nezvážíte na laboratorních váhách, nezměříte přístroji a nedokážete jejich platnost lakmusovými papírky. Jedinou cestou je pochybovat, přemýšlet a snažit se pochopit své oponenty. Ale s tím, kdo o sobě nepochybuje a nemíní přemýšlet o názorech jiných, je škoda ztrácet síly a čas. Nenechme se zaslepit demagogy a falešnými proroky a nenechme se otrávit ješitnými vykladači politických pravd!

Table of Contents

ÚVOD

DÍL I. DĚJEPIS TROCHU JINAK

OČITÝ SVĚDEK A SKUTEČNOST

MEDIA OMNIA VINCIT

DÍL II. DĚJINY VERSUS IDEOLOGIE

DÍL III. DEMOKRACIE VERSUS TYRANIE

DÍL IV. PRAGMATISMU VERSUS NAIVITA

DÍL V. MIGRAČNÍ KRIZE

DÍL VI. EPILOG