Megan Miranda

ALL THE MISSING GIRLS

Copyright © 2016 by Megan Miranda

Translation © 2017 by Jana Melcerová

Jacket design © 2016 by LUÍS ALEGRE/2020 EDITORA

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5377-3

Venujem svojim rodičom

1. ČASŤ

Návrat domov

Človek… sa nenaučí zabúdať,

lipne na minulosti. Nech beží ktovieako

ďaleko a rýchlo, okovy bežia s ním.

FRIEDRICH NIETZSCHE

Začalo sa to zdanlivo jednoduchým telefonátom, ktorý sa dal ľahko odignorovať. Na Everettovom nočnom stolíku sa rozľahol bzukot a rozsvietil sa displej. Bol príliš jasný v spálni, ktorú halila úplná tma vďaka roletám stiahnutým až k podokenici. Úplne blokovali svetlo. Jemne tónované okenné tabule pôsobili v druhej obrannej línii proti slnečnému jasu a svetlám veľkomesta. Keď som zbadala meno volajúceho, stlmila som zvuk a položila som mobil dolu svetlom vedľa hodín.

Ale potom to prišlo. Ležala som s otvorenými očami a dumala o tom, prečo mi brat volá tak zavčasu v nedeľu ráno. V duchu som prechádzala možnosti – otec, dieťa, Laura.

Tápala som v tme, rukami som prechádzala po ostrých rohoch nábytku, až som konečne nahmatala kúpeľňový vypínač. Sadla som si na zatvorenú toaletu, bosé chodidlá ma chladili na studených dlaždiciach, a s telefónom prilepeným na uchu som cítila, ako mi na nohách naskakuje husia koža.

V tichu sa rozliehal Danielov odkaz: „Skoro všetky peniaze sú fuč. Musíme predať dom. Aj keď otec nebude chcieť podpísať papiere.“ Chvíľu mlčal. „Je na tom zle, Nic.“

Nežiadal ma o pomoc, lebo to by bolo príliš priame. Vôbec by sa to na nás nepodobalo.

Vymazala som odkaz a šuchla som sa naspäť do postele, skôr ako sa Everett zobudí, a hmatala som potme po ňom, aby som mala istotu.

Ale neskôr som doma prechádzala poštu zo včerajška a našla som list – Nic Farrellová, stálo na ňom známym rukopisom a modrým atramentom. Adresu pripísal niekto iný iným, tmavším perom.

Otec už netelefonoval. Telefóny ho ešte väčšmi dezorientovali a cítil sa príliš vzdialený od volajúceho, ktorého sa snažil správne zaradiť. Keby si aj spomenul, komu práve zatelefonoval, zišli by sme mu z mysle, len čo by sme sa ozvali a premenili sa na hlasy v éteri, ktoré nikomu nepatria.

Otvorila som list napísaný na linajkovej stránke z denníka. Mal zubaté okraje. Otcov rukopis presahoval riadky a písmená sa nakláňali mierne doľava, akoby sa pretekal, aby zachytil myšlienky na papier, skôr ako sa mu vyšmyknú.

Bez pozdravu.

Potrebujem sa s tebou porozprávať. To dievča. Videl som to dievča.

Bez záveru.

Zatelefonovala som Danielovi s listom v chvejúcich sa prstoch. „Vypočula som si tvoj odkaz,“ povedala som. „Prídem domov. Povedz mi, čo sa deje.“

1.  DEŇ

Kým som naložila veci do auta, posledný raz som si prešla očami inventár bytu. Kufre čakali pri dverách, kľúč v obálke na kuchynskom pulte, poloprázdna škatuľa s vecami, ktoré som zbalila včera večer na poslednú chvíľu. Z otvorenej kuchyne som dovidela na každý kút v byte. Bol obnažený a prázdny. No i tak som mala neutíchajúci pocit, že som na niečo zabudla.

Náhlivo som dala všetko dokopy, ukončila som posledné týždne školského roku a pritom som odpovedala na Danielove telefonáty a hľadala niekoho, komu by som na leto prenajala byt. Len aby som sa na chvíľu nezastavila a nedošlo mi, čo vlastne robím. Vraciam sa. Vraciam sa tam. Daniel nevedel o liste. Vedel iba to, že mu idem pomôcť a mám dva mesiace na to, aby som sa opäť mohla vrátiť do svojho života, ktorý tu vediem.

Byt bol skoro prázdny. Zbavený akéhokoľvek tepla vyzeral ako nejaká industriálna škatuľa a čakal na pomerne zodpovedne vyzerajúceho vysokoškoláka, ktorý v ňom bude v auguste bývať. Nechala som mu riad, lebo sa ťažko balil. Aj skladací matrac, lebo ma oň požiadal a dal mi päťdesiat dolárov navyše.

Zvyšok vecí, minimálne tie, ktoré sa mi nezmestili do auta, ležal v sklade o niekoľko blokov ďalej. Celý môj život teraz leží zapečatený v podlhovastej kóji plnej maľovaného nábytku a zimného oblečenia.

Ktosi zaklopal na dvere. Nadskočila som, lebo klopanie sa v prázdnej miestnosti hlasno ozývalo. Nový nájomník mal prísť až o niekoľko hodín, keď už budem na ceste. A pre kohokoľvek iného bolo priskoro.

Prešla som úzkou miestnosťou a otvorila dvere.

„Prekvapenie,“ povedal Everett. „Dúfal som, že ťa ešte pred odchodom zastihnem.“ Bol na ceste do práce, čistý a elegantný. Sklonil sa ku mne, aby ma pobozkal, jednu ruku mal za chrbtom. Voňal kávou a zubnou pastou, škrobom a kožou. Profesionalizmom a efektívnosťou. Spoza chrbta mi podával polystyrénový pohár s kávou. „Toto som ti priniesol. Na cestu.“

Zhlboka som sa nadýchla. „Toto je cesta k môjmu srdcu.“ Oprela som sa o pult a odpila som si veľký dúšok.

Pozrel na hodinky a myklo mu svalmi na tvári. „Veľmi nerád, ale musím bežať. Mám ranné stretnutie. Na druhom konci mesta.“

Pristúpili sme k sebe, aby sme sa naposledy pobozkali. Keď chcel odísť, chmatla som ho za lakeť. „Ďakujem,“ povedala som.

Priložil mi čelo na čelo. „Utečie to, uvidíš.“

Pozerala som sa, ako odchádza, kým nedošiel až k výťahu na konci chodby. Mal rázny a rozvážny krok, tmavé vlasy mu siahali po golier. Keď sa otvorili výťahové dvere, obrátil sa. Videl, ako sa opieram o zárubňu, a usmial sa.

„Jazdi bezpečne, Nicolette.“

Nechala som dvere, aby sa za mnou s buchotom zatvorili, a odrazu mi nohy oťaželi realitou dňa. Cítila som, ako mi tŕpnu končeky prstov.

Červené čísla na hodinách mikrovlnky sa s tiknutím pohli dopredu. Mykla som sa.

Cesta autom z Filadelfie do Cooley Ridge trvá deväť hodín, a to nepočítam premávku, prestávku na obed, návštevu benzínovej pumpy a prestávky na toaletu. A keďže som vyrážala o dvadsať minút neskôr, ako som sľúbila, živo som si vedela predstaviť Daniela, ako sedí na prednej verande a klopká si nohou, keď zamierim na nespevnenú príjazdovú cestičku.

Podoprela som vchodové dvere kufrom a poslala som mu esemesku: Som na ceste, ale prídem neskôr ako o pol štvrtej.

Kým som naložila do auta batožinu a zvyšné škatule, musela som sa dva razy vrátiť. Parkovala som za domom. Z diaľky ku mne doliehali zvuky začínajúcej dopravnej špičky, vytrvalý hukot diaľnice a občasné trúbenie klaksónu. Známa harmónia zvukov.

Naštartovala som a počkala, kým naskočí klimatizácia. Fajn, fajn, pomyslela som si. Vložila som telefón do držiaka na pohár a zachytila som Danielovu odpoveď: Otec čaká, že prídeš na večeru. Nezmeškaj ju.

Akoby som sa mohla oneskoriť až o tri hodiny. Toto je jedna z Danielových pôsobivých schopností, umenie pasívne agresívnych esemesiek doviedol až k dokonalosti. Má v tom dlhoročnú prax.

Keď som bola mladšia, verila som, že dokážem vidieť do budúcnosti. Asi to bola otcova chyba, kŕmil ma otrepanými frázami zo svojich filozofických prednášok a dovolil, aby som uverila nereálnym veciam. Zatvorila som oči a želala som si, aby to prišlo v drobných nádherných bleskových obrázkoch – Daniela v čiapke a v univerzitnom rúchu. Mamy, ktorá stojí vedľa neho a usmieva sa do hľadáčika fotoaparátu, keď im ukazujem, aby sa postavili bližšie k sebe. Objím ju okolo pliec. Predstierajte, že sa máte radi! Perfektné. Videla som seba a Tylera o niekoľko rokov neskôr, ako hádžeme plecniaky do kufra jeho zablateného pikapu a odchádzame na vysokú. Odchádzame za lepším.

Vtedy som nemohla chápať, že vypadnúť z toho miesta nebude otázka jednoduchej jednorazovej cesty pikapom, ale desaťročný proces postupného vymazávania pamäti. Kilometre a roky, pomalé odmeriavanie vzdialenosti. Nehovoriac o tom, že Tyler nikdy neodišiel z Cooley Ridge. A Daniel nikdy nepromoval. A naša mama by sa toho aj tak nebola dočkala.

Ak bol môj život rebrík, potom Cooley Ridge bol iba miestom, odkiaľ sa naň stúpa. Nenápadné mestečko vklinené do úpätia Smoky Mountains, stelesnenie amerického malomesta, ibaže bez jeho príťažlivej stránky. Všade inde – kdekoľvek inde – bola vyššia priečka, po ktorej som vytrvalo postupne vystupovala vyššie a vyššie. Na vysokú, šesťstopäťdesiat kilometrov na východ. Na magisterské štúdium, do susedného štátu na severe. Na pracovnú stáž v meste, v ktorom som zapustila korene a nechcela som sa odtiaľ odsťahovať. Byt pod svojím menom a menovka na mojom písacom stole. A Cooley Ridge bol miestom, ktorému som sa stále viac vzďaľovala.

Ale niečo som sa o odchodoch naučila. V skutočnosti sa nedá vrátiť. Už neviem, čo si počať s Cooley Ridge, ani toto mestečko nevie, čo si počne so mnou. Vzdialenosť sa s rokmi iba zväčšila.

Ak som sa snažila opäť naň zamerať pozornosť, obyčajne po tom, ako mi Everett povedal: „Povedz mi o svojom domove, ako si vyrastala. A o svojej rodine,“ väčšinou som si predstavila karikatúru mesta – ako miniatúru na stolíku pri vchodových dverách vo sviatočné dni, na ktorej je všetko zamrznuté v čase. A tak som mu dávala iba povrchné, nezaujímavé a veľmi všeobecné odpovede typu mama zomrela, keď som mala šestnásť; je to malé mesto na okraji lesa; mám staršieho brata.

Ešte aj mne samej zneli tie slová ako nič. Ako polaroidová fotografia, ktorá postupne bledne od okrajov k stredu. Náčrt mesta duchov.

Ale stačil jediný telefonát od Daniela o tom, že musíme predať dom, a cítila som, ako sa mi pod nohami prelamuje drevená dlážka. „Idem domov,“ povedala som nahlas a okraje sa rozvlnili, farby rozhoreli. V duchu som videla, ako mi mama prikladá líce na čelo, Corinne jemne hojdá našu kabínku na vrchole viedenského kolesa dopredu a dozadu, Tyler balansuje na spadnutom strome, ktorý sa kloní nad riekou medzi nami.

To dievča, napísal otec, a spomienka na jej smiech ma rozrušila.

Potrebujem sa s tebou porozprávať. To dievča. Videl som ho. O hodinu, o chvíľu už na to zrejme zabudol a zalepenú obálku niekam založil. Niekam, kde ostala, kým ju ktosi nenašiel na otcovom bielizníku alebo pod vankúšom a nevylovil z jeho záznamov moju adresu. Ale otec musel mať nejaký spúšťač. Spomienku. Predstavu stratenú v synapsiách mozgu, myšlienku, ktorá sa rozhorela a nemala sa kam podieť.

Vytrhnutá strana, šikmý sklon tlačených písmen, moje meno na obálke…

A čosi prudké a divoké sa vo mne uvoľnilo. Jej meno poskakovalo okolo ako ozvena.

Corinne Prescottová.

Zložený list od otca mi ležal v kabelke už niekoľko týždňov. Keď som v nej zalovila po peňaženke alebo kľúčoch od auta, zavadila som o okraj obálky alebo jej ostrý roh a bola opäť tu: dlhé zlatohnedé vlasy padajúce na plecia, vôňa mentolovej žuvačky, jej šepot v mojom uchu.

To dievča. Vždy bola tým dievčaťom. Aké iné dievča by to mohlo byť?

Naposledy som šla autom domov pred vyše rokom, keď mi Daniel zatelefonoval, že musíme dať otca do domova s opatrovateľskou službou, a ja som si nevedela odôvodniť výdavky za letenku na poslednú chvíľu. Takmer celou cestou tam aj späť vtedy pršalo.

Dnešok je však na jazdu autom ako stvorený. Neprší. Je síce pod mrakom, ale ideálna viditeľnosť bez oslepujúceho slnka. Prešla som cez tri štáty bez zastávky.

Mestá a výjazdy z diaľnice sa mihali za oknom, keď som ich rýchlo míňala. Boli stelesnením všetkého, čo som milovala na živote na severe. Zbožňovala som jeho tempo, ako si môžete vyplniť deň tým, že si spíšete, čo všetko chcete urobiť, chopíte sa hodín, ktoré máte k dispozícii, a podriadite ich svojej vôli. A netrpezlivosť predavača v obchode so zmiešaným tovarom na rohu neďaleko môjho bydliska, ako nikdy nedvíha hlavu od svojich krížoviek, nikdy nenadväzuje očný kontakt. Milovala som anonymitu toho všetkého. Chodníka plného cudzích ľudí i nekonečných možností.

Aj šoférovanie cez tieto štáty bolo také. Ale na začiatku nám jazda zvyčajne ubieha oveľa rýchlejšie ako na konci. Čím som bola južnejšie, tým boli výjazdy z diaľnice zriedkavejšie a krajina rovnaká, plná vecí, o ktorých s určitosťou viete, že ste ich minuli už hádam tisíckrát.

Bola som kdesi vo Virgínii, keď mi zazvonil telefón na svojom mieste v držiaku na pohár. Chvíľu som šmátrala v kabelke po hands-free s druhou rukou pevne na volante, ale potom som to vzdala a stlačila reproduktor. „Haló?“ ozvala som sa.

„Ahoj, počuješ ma?“ Everettov hlas praskal a nevedela som, či to bude reproduktorom, alebo slabým signálom.

„Áno. Čo sa deje?“

Povedal čosi nezrozumiteľné, slová sekal prerušovaný signál.

„Prepáč, vypadáva mi signál. Čo?“ takmer som kričala.

„Skočil som si narýchlo kúpiť dačo pod zub,“ povedal do praskotu. „Iba ťa kontrolujem. Ako sa tentoraz držia pneumatiky?“ Cítila som v jeho hlase, ako sa usmieva.

„Lepšie ako mobilný signál,“ povedala som.

Zasmial sa. „Asi budem po zvyšok dňa na jednej schôdzke za druhou, ale zavolaj mi, keď dorazíš, aby som vedel, že si to zvládla.“

Napadlo mi, že si spravím obednú prestávku, ale okrem spevnenej vozovky som dlhé kilometre míňala len samé polia.

S Everettom som sa zoznámila pred rokom, v noci po tom, ako sme presťahovali otca. Šoférovala som domov celá napätá a nepokojná, a keď mi ostávalo ešte päť hodín cesty, dostala som defekt a musela som vo vytrvalom mrholení meniť pneumatiku.

Kým som sa dostala do svojho bytu, mala som slzy na krajíčku. Na pleci mi visela cestovná taška, a keď som sa snažila trafiť kľúč do zámky, triasli sa mi ruky. Napokon som si oprela hlavu o pevné drevené dvere, aby som sa pozbierala. Akoby to nestačilo, presne v tej chvíli vyšiel z výťahu chlapík z bytu 4A. Cítila som, ako na mňa zíza, asi čakal, že skolabujem.

Byt číslo 4A. Viac som o ňom nevedela. Púšťal si príliš hlasno hudbu, mával priveľa hostí a mal dosť netradičný pracovný čas. Sprevádzal ho akýsi muž. Na rozdiel od môjho suseda bol kultivovaný. Vo všetkom, v čom bol sused drsný, bol tento jemný, a nebol na rozdiel od neho opitý, ale celkom triezvy.

Chlapík z bytu 4A sa na mňa občas usmial, keď sme sa večer míňali na chodbe, a raz mi dokonca podržal výťahové dvere. Ale toto je veľkomesto. Ľudia prichádzajú a odchádzajú. Tváre majú rozmazané črty.

„Ahoj, 4C,“ zamrmlal so zlou artikuláciou, ledva sa držiac na nohách.

„Nicolette,“ povedala som.

„Nicolette,“ zopakoval. „Trevor.“ Muž vedľa neho sa očividne cítil trápne. „A toto je Everett. Vyzeráš, že si potrebuješ vypiť. Tak poď, buď dobrá susedka.“

Pomyslela som si, že keby sa bol naučil moje meno, keď som sa pred rokom prisťahovala, bolo by to od neho priateľsky susedské, ale chcela som ten pohárik. Chcela som cítiť vzdialenosť medzi tam a tu. Potrebovala som sa odosobniť od deväťhodinovej jazdy autom domov.

Keď som zamierila k nim, Trevor sa oprel do dverí a otvoril ich. Muž vedľa neho vystrel ku mne ruku a povedal: „Som Everett.“ Akoby sa Trevorovo predstavenie nerátalo.

Kým som od nich odišla, vyrozprávala som Everettovi, ako sme presťahovali otca, a on mi povedal, že sme urobili správnu vec. Povedala som mu aj o defekte, o daždi a o všetkom, čo chcem robiť v lete, keď budem mať voľno. Keď som skončila, cítila som, ako sa mi uľavilo, čo mohlo byť aj od vodky, ale páčilo sa mi myslieť si, že to bolo Everettom. A Trevor medzičasom odpadol vedľa nás na sedačke.

„Och, mala by som ísť,“ povedala som.

„Dovoľ mi, aby som ťa odprevadil,“ ponúkol sa Everett. Cítila som sa ľahkovážne, keď sme kráčali stíchnutou chodbou a odrazu som mala ruku na kľučke a on bol stále vedľa mňa. Aké dospelácke pravidlá platia v takýchto situáciách? „Chceš ísť ďalej?“

Neodpovedal, ale vošiel za mnou. Keď vstúpil do mojej malej kuchyne s výhľadom na zvyšok podkrovného bytu, jedinej izby s vysokými oknami a jemnými záclonami visiacimi na odkrytých rúrach, ktoré oddeľovali obývaciu časť od spálne, stuhol. Videla som cez záclony svoju rozostlanú vyzývavú posteľ a vedela som, že ju vidí aj on.

„Fíha!“ zareagoval. Určite pre ten nábytok. Boli to kúsky, ktoré som ponachádzala v bazároch a na blších trhoch, zbrúsila som ich a premaľovala výraznými farbami, aby som ich nejako zladila. „Cítim sa ako Alica v krajine zázrakov.“

Zošuchla som si topánky a oprela som sa o kuchynský pult. „Stavím desať babiek, že si ju nečítal.“

Usmial sa, otvoril chladničku a vytiahol fľašu s vodou.

„Vypi ma,“ prečítal si a ja som sa zasmiala.

Potom vytiahol navštívenku, položil ju na kuchynský pult a zľahka ma pobozkal. Pred odchodom mi povedal: „Zavolaj mi.“

A ja som zavolala.

Jazda cez Virgíniu bola nekonečná, v kopcoch ležali biele farmy a v tráve roztrúsené stohy slamy. A potom prišiel prechod cez hory – bezpečnostné zvodidlá a dopravné značky upozorňujúce na zapnutie hmlových svetiel – a atmosférické poruchy, ktoré rušili rozhlasový signál. Zdalo sa mi, že čím dlhšie cestujem, tým pomalšie idem. Všetko je relatívne, pomyslela som si.

Cesta domov ubieha inak. Ľudia sa tak rýchlo nesťahujú a za desať rokov sa veľmi nezmenia. Cooley Ridge vás prinúti nadviazať spojenie s človekom, ktorým ste boli. Keď som odbočila z diaľnice a dostala sa na hlavnú, bola by som sa stavila, že znovu natrafím na Charlieho Higginsa alebo niekoho podobného, ako sa opiera o ošarpaný bočný múr lekárne. Že nájdem Christy Potovú, ako túži po mojom bratovi, a môjho brata, ako predstiera, že si to nevšíma, hoci obaja dnes žijú v manželstve s niekým iným.

Možno to má na svedomí vysoká vlhkosť ovzdušia, s ktorou treba zápasiť v tunajšom prostredí, je ako sirup, ktorý sa prichytí na spodok chodidiel, sladký, hustý a lepkavý. A možno život v blízkosti hôr – tisícky rokov vrásnenia, pomalý pohyb tektonických platní, stromy, ktoré sú tu, odkedy som sa narodila, a budú tu, aj keď sa pominiem.

Možno je za tým fakt, že ak ste súčasťou tohto územia, nemôžete vidieť a chápať, čo je za hranicami. Sú iba hory, les a vy. Tak je to.

O desať rokov neskôr a o stošesťdesiat kilometrov ďalej prekračujem hranicu štátu – Vitajte v Severnej Karolíne! Stromy rastú hustejšie, aj vzduch hustne, som späť.

Rozmazané kontúry nadobúdajú ostrejšiu podobu, moja myseľ sa sem vracia, spomínam si. Naši duchovia sa zhmotňujú: Corinne beží popri ceste predo mnou, vystiera palec, nohy sa jej lesknú od potu, a keď ju auto príliš tesne míňa, nadvihne sa jej sukňa. Bailey mi visí na pleci a razí z nej vodka. Alebo možno zo mňa.

Vystrela som prsty na volante. Chcelo sa mi vystrieť ruku a oboch sa dotknúť. Počuť Corinne, ako sa oborí na Bailey:

„Rieš si svoje sračky sama, Bailey!“ Vidieť, ako sa na mňa pozrie a usmeje. Ale ich obraz prirýchlo bledne, tak ako všetko ostatné, ostalo iba ostré bodnutie, že mi chýba.

Desať rokov a už iba tridsať kilometrov a ja v duchu vidím náš dom. Vchodové dvere. Zarastený lesný chodník, burinu, ktorá vyráža pomedzi štrk na príjazdovej ceste. Počujem, ako sa so škripotom otvárajú sieťové dvere, a Tylerov hlas: Nic? Znie to trochu hlbšie ako moja spomienka, o čosi bližšie.

Už som skoro doma.

Zišla som z diaľnice a na svetelnej križovatke som odbočila doľava na popraskanú sivú vozovku.

Tabuľu pri ceste na rohu asi čerstvo osadili do zeme, naspodku má zaschnuté blato – hlása, že v mestečku je opäť lunapark. Čosi sa vo mne pohlo.

Videla som, ako sa pri lekárni poneviera skupina tínedžerov, tak ako kedysi Charlie Higgins. A obchodíky v rade jeden vedľa druhého, názvy na výkladoch majú namaľované cez rovnakú šablónu už od čias, keď som bola dieťa. Okrem krčmy U Kellyho, ktorá bola, takmer dominantou mestečka. Tamto je základná škola a na opačnej strane cesty policajná stanica so spisom Corinninho prípadu. Odložili ho do nejakej zadnej skrine a teraz naň sadá prach. Predstavila som si všetky dôkazy v škatuli v kúte, lebo ju nemali kam inam položiť. Prehliadajú ju pre inú prácu, časom na ňu zabudli.

Elektrické vedenie nad našimi hlavami na okraji cesty, kostol, do ktorého chodil skoro každý, bez ohľadu na to, či je protestant, alebo nie. A hneď vedľa stojí cintorín. Corinne nás pravidelne nútila, aby sme zadržali dych, keď sme ho míňali autom. Aj iné veci, mať ruky na strope, keď sme križovali koľaje, pobozkať sa, keď kostol odbíjal dvanásť hodín, a nedýchať v blízkosti smrti. Nútila nás do toho ešte aj po smrti mojej mamy, akoby smrť bola povera, čosi, čo možno prekabátiť, keď si ponad plece nasypete štipku soli alebo za chrbtom prekrížite prsty.

Na svetelnej križovatke som si zobrala telefón a zavolala som Everettovi. Podľa očakávania sa mi ozvala odkazová schránka. „Zvládla som to,“ povedala som. „Som tu.“

Dom bol presne taký, ako som si ho celých deväť hodín predstavovala. Chodník od príjazdovej cesty k prednej verande sa premenil na dvor. Daniel zaparkoval pod prístreškom vedľa samostatnej garáže, aby som mala miesto na auto. Keď som kráčala po hladkých nášľapných kameňoch, burina mi šteklila bosé členky a nohy sa mi vystierali spomienkami. Vonkajšie obloženie fasády slonovinovej farby bolo na niektorých miestach tmavšie, na iných vyblednuté od slnka, musela som žmúriť pri pohľade naň. Zastala som na polceste medzi autom a domom a v duchu som spisovala zoznam: Požičať si vysokotlakový čistič, nájsť niekoho, kto má pojazdnú kosačku, zaobstarať zopár črepníkov s farebnými kvetmi na verandu…

Keď Daniel vyšiel spoza rohu, ešte stále som žmúrila a tienila som si rukou oči.

„Zdalo sa mi, že počujem tvoje auto,“ povedal. Mal dlhšie vlasy, než som si pamätala. Siahali mu po bradu, tak ako mne, kým som odtiaľto definitívne neodišla. Kedysi ich mával ostrihané strojčekom nakrátko, lebo keď si ich raz nechal trochu dlhšie, ľudia vraveli, že vyzerá ako ja.

Vyrastené vyzerali svetlejšie – skoro blond –, zatiaľ čo moje časom stmavli. Bol stále rovnako bledý ako ja, nahé plecia už začínali chytať jasnú červenú farbu. Ale schudol a prísne vrásky na tvári mal zreteľnejšie. Dnes by nás sotva pokladali za súrodencov.

Hruď mu postriekala akási špina a ruky mal od pôdy. Keď kráčal ku mne, utrel si dlane do džínsov.

„A som tu skôr ako o pol štvrtej,“ povedala som, čo bolo smiešne. Z nás dvoch bol vždy on ten zodpovednejší. On nechal školu, aby pomohol otcovi s mamou. On povedal, že sa musíme nejako postarať o otca. A on teraz dohliadal na peniaze. To, že som prišla relatívne načas, naňho neurobilo dojem.

Zasmial sa a znovu si poutieral dlane do džínsov. „Aj ja ťa rád vidím, Nic.“

„Prepáč,“ povedala som a hodila som sa mu okolo krku. Bolo to prehnané gesto. Vždy som to tak robila, v snahe o kompenzáciu som zachádzala do opačného extrému. Daniel stál v mojom objatí meravo a ja som vedela, že si celkom zašpiním šaty. „Ako ide robota? Ako sa má Laura? A ty?“

„Mám jej veľa. A Laura je podráždená, nuž, ako tehotná žena. Som rád, že si tu.“

Usmiala som sa a zaspätkovala som do auta po tašku. Nevedela som, čo s tým, keď bol ku mne milý. Nikdy. Nevedela som, čo tým myslí. Daniel bol, ako náš otec rád hovorieval, ťažko čitateľný. Tváril sa prirodzene odmietavo, a tak som sa vždy cítila v defenzíve, že musím čosi dokazovať.

„Ó,“ povedala som, otvorila zadné dvere na aute a prehadzovala škatule. „Niečo pre teba mám. Pre vás oboch. Pre dieťa.“ Doparoma, kam som to dala? Bolo to v darčekovej taške s hrkálkou na prednej strane, v ktorej boli trblietky a pri pohybe sa presýpali. „Je to niekde tu,“ mumlala som. A na hodvábnom papieri boli drobné plienky a vlásenky. Nemala som k takým veciam vzťah, ale zdalo sa mi, že je to vec ako stvorená pre Lauru.

„Nic,“ povedal a dlhými prstami pevne zovrel horný okraj otvorených dverí auta. „To počká. Novorodeneckú oslavu má až budúci víkend. Teda, ak si na ňu nájdeš čas a chceš prísť.“ Odkašľal si. Pustil dvere. „Chcela by, aby si prišla.“

„Tak dobre,“ povedala som a narovnala som sa. „Pravdaže. Samozrejme.“ Zatvorila som dvere a pobrala som sa k domu, Daniel kráčal vedľa mňa. „Je to zlé?“ spýtala som sa.

Nevidela som náš dom od minulého leta, keď sme otca presťahovali do Grand Pines. Vtedy bola ešte šanca, že je to len dočasné riešenie. Presne to sme mu povedali. Iba nateraz, oci. Len kým ti nebude lepšie. Iba nakrátko. Dnes už je jasné, že sa mu stav nezlepší a v domove neostane iba nakrátko. Otcovej mysle sa zmocnil chaos. A jeho finančná situácia bola hotová katastrofa, ktorá vzdorovala akejkoľvek logike. Ale má aspoň tento dom. My ho máme.

„Volal som, aby ti už včera znovu zapojili vodu. Aj plyn a elektrinu, ale čosi je s klimatizáciou.“ Ešte som tam nebola ani päť minút a už som cítila, ako sa mi dlhé vlasy lepia na zátylok, letné šaty na telo a po holých nohách mi steká pot. Keď som vkročila na rozbitú drevenú verandu, podlomili sa mi kolená. „Vzduch sa ani nepohne,“ poznamenala som.

„Už celý mesiac je takto,“ povedal. „Priniesol som nejaké ventilátory. Okrem klimatizácie je všetko v úplnom poriadku. Treba to tu len vymaľovať, vymeniť žiarovky, poupratovať a vyumývať. A, samozrejme, musíme sa rozhodnúť, čo urobíme s nábytkom a zariadením. Keby sme to predali sami, ušetrili by sme kopec peňazí,“ dodal a prenikavo na mňa pozrel. Tu sa začína moja úloha. Okrem toho, že sa mám postarať o otcove písomnosti, Daniel chcel, aby som predala dom. On má prácu, dieťa na ceste a celý tunajší život na krku.

Ja mám dva mesiace voľna, byt som dala do prenájmu za hotovosť, na ruke mám prsteň a snúbenca, ktorý pracuje šesťdesiat hodín týždenne. A teraz aj meno Corinne Prescottová, ktoré straší ako nejaký duch.

Daniel otvoril sieťové dvere a známy škripot mi prenikol až do kostí. Ako vždy. Vitaj doma, Nic.

Daniel mi pomohol vyložiť veci z auta, vyniesol mi batožinu na chodbu na poschodí a moje osobné veci naskladal na kuchynský stôl. Plesol rukou po kuchynskom pulte a do vzduchu vyleteli drobné čiastočky prachu. Ostali visieť v lúči svetla, ktorý prenikol cez okno. Rozkašľal sa a zakryl si rukou tvár. „Prepáč,“ povedal. „Dnu som sa ešte nedostal. Ale priniesol som nejaké zásoby,“ ukázal rukou na lepenkové škatule na pulte.

„Nato som tu ja,“ povedala som.

Usúdila som, že ak tu mám ostať dva mesiace, mala by som začať vo svojej izbe, aby som mala kde spať. Prešla som okolo svojich kufrov navrchu schodiska, zobrala som si škatuľu s čistiacimi prostriedkami, ktorú som si oprela o bok, a pobrala som sa do svojej izby. Keď som bola asi na krok od dverí, drevená dlážka na chodbe zaškrípala, tak ako vždy. Cez závesy prenikalo matné svetlo a všetko vyzeralo v pološere iba polovičné. Otočila som vypínačom, ale zbytočne, a tak som postavila škatuľu na dlážku doprostred izby a roztiahla závesy. Videla som, ako sa Daniel vracia z garáže s prenosným ventilátorom pod pazuchou.

Žltá prešívaná prikrývka s bledými sedmokráskami bola pokrkvaná pri nohách postele, akoby som nikdy nebola odišla. Na plachte boli preliačiny od boku, kolena, líca, akoby sa bol ktosi práve zobudil. Počula som Daniela pri vchodových dverách a chytro som natriasla prikrývku, narovnala nerovnosti.

Otvorila som obe okná, jedno sa dalo zatvoriť a druhé sa pokazilo, keď som nemala ešte ani pätnásť, ale už sme ho nikdy neopravili. Chýbajúca sieťka nebola až taká veľká strata. Bola už roztrhaná a zdeformovaná od nesprávneho používania. Večne som vytláčala spodok a zakrádala som sa na šikmú strechu, aby som skočila do mulču pod oknom. Bolelo to iba vtedy, ak som nesprávne odhadla vzdialenosť. Noc čo noc. Patrilo to k veciam, ktoré dávali perfektný zmysel, keď som mala sedemnásť, no dnes mi pripadali smiešne. Naspäť som sa už nemohla vyšplhať, a tak som vkĺzla dnu zadným vchodom a zakrádala sa hore schodmi, vyhýbajúc sa vŕzgajúcemu miestu na dlážke na chodbe. Mohla som sa týmto spôsobom práve tak dobre zakaždým aj vypariť z domu a ušetrila by som seba pred skokom a sieťku pred poškodením.

Keď som sa obrátila, izba sa kúpala v slnečnom svetle. Všimla som si drobnosti, ktoré už Daniel urobil. Zvesil zopár obrázkov, žltá maľovka pod nimi strácala farbu. Staré škatule od topánok, ktoré boli predtým naskladané vysoko v skrini, stáli teraz úhľadne vo vzdialenom kúte izby a tkaný behúň, ktorý pôvodne patril mame, keď bola dieťa, vytiahol do stredu izby spod nožičiek postele.

Počula som, ako dlážka na chodbe zaškrípala. Vo dverách sa objavil Daniel s ventilátorom. „Ďakujem,“ povedala som.

Mykol plecami. „Žiadny problém.“ Postavil ho do kúta a zapol. Bolo to božské! „Ďakujem, že si prišla, Nic.“

„Ďakujem, že si začal mojou izbou,“ povedala som a prešľapovala na mieste. Nikdy som neprišla na to, ako je možné, že ostatní súrodenci majú také jednoduché vzťahy. Ako sa dokážu v zlomku sekundy preniesť späť do detstva a razom z nich opadne všetka formálnosť. My s Danielom strávime deň tým, že budeme chodiť po špičkách po prázdnom dome a zadusíme sa vzájomným ďakovaním.

„Čo?“ spýtal sa a pritom prepol ventilátor na vyšší výkon. Tiché hučanie sa zmenilo na vytrvalý hluk, ktorý spoľahlivo tlmil vonkajšie zvuky.

„Moja izba.“ Ukázala som na steny. „Ďakujem, že si zvesil tie obrázky.“

„To som nebol ja,“ povedal, zastal pred ventilátorom a na sekundu zatvoril oči. „To musel spraviť otec.“

Možno. Nevedela som si spomenúť. Bola som tu pred rokom, noc po tom, ako sme presťahovali otca, ale podrobnosti… na podrobnosti si nepamätám. Boli tie škatule od topánok na dlážke? Mala som pocit, že by som si to pamätala. Hoci na celú noc som mala rozmazané spomienky.

Daniel nevedel, že som hneď neodcestovala domov, ako som mu povedala, vyhovoriac sa na prácu: Mám robotu, musím ísť, ale šla som sem. Chodila som z izby do izby, nevyronila som ani slzu, len som sa triasla ako stratené dieťa uprostred miestneho jarmoku, ktoré hľadá v dave známu tvár. Chúlila som sa do klbka na prikrývke v prázdnom dome, kým som nezačula na dvore motor. Vzápätí sa ozval domový zvonček, na ktorý som nezareagovala. Zaškrípali sieťové dvere, počula som kľúč v zámke, jeho kroky v pracovných topánkach na schodoch. A o chvíľu sa Tyler opieral o stenu mojej izby. Skoro som ťa nestihol, povedal vtedy. Si v poriadku?

„Kedy si tu bol naposledy?“ spýtala som sa Daniela. Poškriabal sa na hlave a pristúpil bližšie k ventilátoru. „Neviem. Jazdím okolo a z času na čas sem nazriem alebo sa zastavím, keď sem otcovi po niečo skočím. Prečo sa pýtaš?“

„Iba tak,“ povedala som. Ale nebolo to iba tak. Zrazu som si predstavovala v izbe niečí tieň. Ako prehrabáva škatule. Pohybuje kobercom, pozerá sa. Hľadá. Bolo to pocitom, že moje veci nie sú tam, kde by mali byť. A nerovnakými vrstvami prachu, ktoré odhalilo slnečné svetlo. A možno to bolo iba v mojom uhle pohľadu. Ja som vyrástla, dom sa zmenšil. Vo svojom byte som spala v posteli kráľovských rozmerov, ktorá zaberala skoro polovicu priestoru, a Everett mal ešte väčšiu. Táto posteľ štandardnej veľkosti vyzerala ako pre dieťa.

Napadlo mi, či by som cítila, že tú preliačinu urobil niekto iný, keby som sa schúlila do klbka na matraci. Možno to bol môj duch. Strhla som prikrývky z postele a prešla popri Danielovi. Keď sa pozeral, čo robím, prehĺbila sa mu vráska na čele.

Kým som naložila bielizeň do práčky a vrátila sa do izby, miestnosť mi už nepripadala taká cudzia. Tak ako s Danielom, aj s izbou nám chvíľu trvalo, kým sme si na seba opäť zvykli. Stiahla som si prsteň a vložila som ho do obitej keramickej misky na nočnom stolíku, kým som sa pustila do kúpeľne a zásuviek v bielizníku. Keď som skončila, sadla som si k ventilátoru a oprela som sa o lakte.

Som tu iba druhú hodinu a už naťahujem čas. Musím ísť za otcom. Musím mu priniesť potrebné dokumenty a vypočuť si, ako omieľa dookola to isté. Musím sa ho opýtať, čo mi chcel povedať tým listom, a dúfať, že si spomenie. A predstierať, že ma nebolí, keď si nespomenie na moje meno.

Je úplne jedno, koľko ráz sa to už stalo, vždy mi z toho zviera žalúdok.

Table of Contents

Start

1. ČASŤ Návrat domov

1. DEŇ