Ukážka z elektronickej knihy

©Gabrielle Bernátová

©Magna Publishing s.r.o., 2017

Letecká 5896/20, 91701 Trnava

magna@magnapublishing.sk

www.magnapublishing.sk

1. vydanie

ISBN: 978-80-89917-08-2

Prebúdza ho ten ničivý sen. Stojí pri výklade hračkárstva, v odraze vidí vybuchujúce auto svojich rodičov. Počuje ich nárek. Vybaví sa mu to vždy v čase výročia ich smrti.

Skopne zo seba prikrývku a prudko si sadne. Prstami oboch rúk si zájde do hustých havraních vlasov. V tmavých arogantných očiach sa odráža niečo neidentifikovateľné. Pristihne sa, ako ráta guľôčky vytlačené na obliečke paplóna, ktorý zhodil na zem. Telo mu pokryjú zimomriavky. Je spotený napriek tomu, že klimatizácia v byte je nastavená na dvadsať stupňov. Nahnevaný vstáva z postele. Prechádza do priestrannej kúpeľne a v zrkadle nad umývadlom vidí seba – aktívneho člena podsvetia. V dvadsiatich ôsmich rokoch sa môže pýšiť rešpektom, aký nemajú ani niektorí zo staršej generácie bossov. Možno aj to je dôvod, prečo ešte žije.

Oprie sa o umývadlo a triedi si myšlienky. Posledná akcia stroskotala na nejakom novinárovi, ktorý nafotil dosť na vyvolanie poriadnej kauzy. Zaujímavé, že mal celkom presné informácie. Najzvláštnejšie sú fotky, ktoré uverejnil... boli vyretušované. Akciu museli narýchlo prerušiť a jemu to, samozrejme, nespravilo dobré meno. Všetci sú z toho na nervy, aj preto, že to nie je prvý článok, v ktorom sa dostali na svetlo sveta dosť citlivé infošky. Napojila sa na nich kriminálka, čo je ten väčší problém.

Vyzlieka sa a vchádza do sprchy, púšťa studenú vodu, čo ho ako-tak preberá. Myseľ mu pracuje na plné obrátky. Tvár nastavuje proti prúdu, aby si mohol vychutnať kvapky padajúce na telo. Miluje ten pocit, je to ako očistná kúra jeho stratenej duše. O pár minút pootočí kohútikom a zhlboka sa nadýchne.

Neprítomne pozerá na zelené obkladačky a trieska do nich päsťou. Niečo nie je v poriadku. Niečo sa deje. Ale čo? Akoby mal na chrbte terč. Musí nájsť toho sviniara, čo si dovoľuje strkať nos do jeho biznisu. Tri mesiace sa snažia o ňom niečo zistiť, ale bezvýsledne. Začína si myslieť, že je to niekto z jeho ľudí. Ale kto by bol toho schopný? Nedáva im dosť? Kto ho podrazil?

Zo zničujúcich myšlienok ho vyslobodzuje vyzváňajúci mobil. Vybieha z kúpeľne rýchlosťou blesku, nahý a mokrý.

„Sú tri ráno, dúfam, že niekto skapína!“ hovorí do slúchadla zvyčajným odmeraným tónom. Ide znova do kúpeľne a prehodí si cez hlavu malý uterák.

„Tak za tieto infošky mi dáš polovicu majetku!“ povie tajomne muž na druhom konci. „Už viem, kto to je.“

Po týchto slovách šéf zbystrí sluch. Konečne. Vydýchne úľavou. Aspoň niečo mu zlepší náladu. Pri predstave odchytenia toho bastarda sa uškrnie.

„Dobre, stretneme sa ráno v kancli,“ odkladá mobil. Nie, nenalieha naňho, nemá rád, keď niekto odbieha od manželských a rodičovských povinností. Sú isté veci, ktoré majú a budú mať vždy prednosť. Osuší sa a znova si líha do postele. Na také niečo potrebuje mať človek čistú myseľ. Ruky si zakladá za hlavu a pozerá do stropu. Už len myšlienka, že sa zbaví svojho problému, mu dovoľuje zaspať. Kto je taký dobrý, no zároveň taký sprostý, že sa púšťa do bitky s miestnym bossom?

Toľké roky tvrdej práce a znovuvybudovania si postavenia v tejto posranej spoločnosti... Keby ho len mohol vidieť otec s matkou. Boli by vôbec pyšní na to, čo sa z neho stalo? To je otázka, na ktorú dostane odpoveď až po smrti. Aj to iba možno...

* * *

Otvára dvere miestneho hostinca a prvé, čo cíti a vidí, je kúdeľ cigaretového dymu. Nenávidí to, ale čo má robiť. Ten bastard sa stále vyhráža. Nie každému sa podarí namočiť sa do takých sračiek. Znechutene prechádza okolo opitých chlapov a mieri do zadnej časti hostinca. On sedí, ako zvyčajne, za stolom s tým povýšeneckým výrazom v ksichte. Má chuť mu otrieskať hlavu o stenu. Beztak si nič iné nezaslúži. No nemôže poprieť, že ich spolupráca má aj isté pozitíva. Prachy. Dosť prachov.

Predstúpi pred svojho vydieračského chlebodarcu a hádže mu na stôl sériu upravených fotiek. Na päťdesiatnika vyzerá dobre. Nemôže mu dať originály, toľko rozumu ešte má. Nevystaví sa riziku. „Tu máš nové fotky. Nemám čas tu s tebou vysedávať, musím si švihnúť, ten článok má mať šéfka do dvoch hodín na stole, inak ma nevyplatí.“

„Dávaj na seba bacha!“ odpovedá nezúčastnene a premeriava si svoju vstupenku do sveta plného bankoviek. Ak sa mu to podarí, a jemu sa to podarí, dostane sa k balíku skôr, než sa nazdá, a mladý Vaculík bude hniť v lochu, ak nie niekde inde.

„Odkedy si práve ty ten starostlivý?“

Odchádza a nepozastavuje sa nad jeho poslednou vetou. Prechádzajúc davom nachľastaných štamgastov sa neubráni povzdychu. Tie pohľady síce nevidí, ale dostatočne si ich uvedomuje.

O pár minút prichádza do kaviarne, sadne si na svoje zvyčajné miesto a otvára laptop.

Ďalšia akcia šéfa podsvetia stroskotala!!!

Má šťastie, že nikto nevie, kto tie články píše. Vymyslieť si pseudonym bol vynikajúci ťah. V podstate sa o to postarala šéfka, aby z toho neboli problémy. Predsa len, sú to veľmi citlivé informácie a fotky, ktoré k nim prikladá, sú tutovka.

Od určitého času sa všetko zmenilo k lepšiemu. Hneď po odoslaní žiadosti o prácu dostala mail o prijatí. V ten istý deň prišla možnosť fotiť a zarobiť prvé veľké peniaze. Teda nie, že prišla, skôr to bol mierne vynútený obchod, kvôli ktorému môže ísť napokon do basy. Nebola príležitosť na nejaké veľké rozhodovanie, až potom vlastne vyplávalo na povrch, že nič nie je také, ako sa zdá, no čas sa vrátiť nedal.

Môže si síce zagratulovať, že sa vie o seba postarať, ale cena, ktorú za to musí platiť, je príliš vysoká.

Nechce sa dostať do problémov, všetky fotografie upravuje. Nikto nerozozná tváre ani žiadne poznávacie znamenia. Našťastie, ten vydieračský hajzlík nie je jedným z tých technických a nadpriemerne inteligentných ľudí, takže si nemá ako zistiť, či je to pravé, alebo photoshop. Napriek tomu sa má na pozore, práve takíto maníci sa väčšinou správajú ako totálne vyšinutí cvoci.

Aj to je dôvod, prečo si originály necháva. Náhoda je blbec, potrebuje impulz na vyjednávanie, ak by bola reálna hrozba odhalenia. Čo nie je zanedbateľná myšlienka. Nenachádza sa v práve závideniahodnej situácii.

Dopisuje poslednú vetu a klikne „odoslať“.

* * *

Vaculík už o siedmej ráno čaká v kancelárii na človeka, ktorý mu neskoro v noci zvestoval tú skvelú správu.

Po hodine zvádzania boja s vlastnou netrpezlivosťou do miestnosti konečne vstupuje vytrénovaný tridsiatnik s milým úsmevom na tvári. „Peter, sorry, musel som odviesť malú do škôlky,“ ospravedlňuje sa Igor, aj keď vie, že odozva bude minimálna. Je Petrov priateľ, zamestnanec a menší tichý spoločník, ak to tak môže nazvať. Peťo mu vždy vypláca istý podiel zo zisku. Samozrejme, k tomu sa nepriznáva. Momentálne má vyholenú hlavu a pestuje si briadku. Je o hlavu nižší ako jeho priateľ, ale to mu neuberá na dôveryhodnosti.

„Tak? Kto to je?“ opýta sa šéfko netrpezlivo a zazerá po kamarátovi – už si zvykol na jeho pravidelne neskoré príchody, toleruje mu to len kvôli jeho rozkošnej dcére a temperamentnej manželke, ktorá vie dať do pozoru aj jeho, ak sa naserie.

„Môžem ti povedať, že je to celkom zaujímavé! Ťažko na ňu niečo nájsť.“ Igor sa snaží vzbudiť jeho pozornosť.

Peter sa po týchto slovách zamračí, okamžite vykročí k Igorovi a vytrhne mu z rúk fotky, na ktorých je...

Od prekvapenia párkrát zažmurká, potrasie hlavou a šokovane pozrie na Igora. Si snáď robí z neho žarty.

Nemôže mať viac ako dvadsať. Poriadne sa zadíva na fotku a od zlosti zmeravie. Zhlboka sa nadýchne.

„Je to žena – nie, to ani nie je žena, koľko má?! A kto to, dofrasa, je?“

„Veď práve, že je to dievča, tipoval by som jej tak okolo dvadsiatky. Neverím, že by niečo také vyňuchala sama. Chápeš, že jej niekto musí podávať informácie? Inak to nevidím, aj k tomuto som sa dostal len tak-tak. Toto dievča,“ ukazuje na fotky, ktoré má Peter ešte stále v ruke, „má utajenú zložku, musel som povedať Mirovi, nech mi o nej niečo zistí. Je tu aj možnosť, že ju niečím vydierajú. Zdá sa mi príliš mladá na to, aby vedela, ako to v našich kruhoch chodí. Šak sa na ňu pozri, je to ešte šteňa.“

Vie, že čo sa týka kšeftov, je šéf nekompromisný, ale ako sa do toho zaplietla taká babenka?

„Dobre si urobil, je mi jedno, že je mladá. Ak je taká sprostá, že sa púšťa do boja so mnou, to je jej problém. Daj ju sledovať dvadsaťštyri hodín denne, sedem dní v týždni. Chcem vedieť, s kým sa stýka, kam chodí, kde býva. Všetko. Máš týždeň na to, aby si to zistil, potom si na ňu posvietim.“

* * *

Veronika Herianová, odchovanec detského domova, krásna čiernovláska s modrými očami, sa nakláňa nad lavicu v učebni. Je jednou z mála, čo sa nestali obeťou pasákov a dílerov. Baby, ktoré odchádzali z decáku, skončili poväčšine na ulici a jediné, čo im zostávalo, bolo robiť štetky. Na druhej strane, ak by mali rozum, ktorý im aj pre nedostatok kompetentného personálu a zaujímavej motivácie v značnej miere chýbal, tak by sa namiesto rozťahovania nôh učili. Sama je dobrým príkladom toho, že ak niekto niečo chce, všetko sa dá.

„Hej, Vera, ideš sa dnes s nami zabaviť?“ Roman, vysoký vytrénovaný blondiak, sa nalepí na jej vystrčený zadoček.

Veronika sa snaží predýchať nával adrenalínu, ktorý ju privádza k agresii, no skôr ako sa otočí aby mu dala cez držku, naráta do desať. Prudko sa k Romanovi zvrtne a výstražne mu pozrie do tváre. Dvíha pravý ukazovák a máva mu ním pred očami. „Urob to ešte raz a budeš ľutovať, že si sa so mnou niekedy vyspal. Bol to len sex, tak to pochop. Medzi nami nič nebolo, nič nie je a nič nebude. To tvoje dobiedzanie je na nič. Ale zabaviť sa pôjdem. Kam sa ide?“ pohľad upiera na spolužiačku a priateľku Simonu, rovnako pojašenú babu s vlasmi prefarbenými tentoraz na hnedo.

„Samozrejme, že do Escaly, dnes tam bude fajná zábava,“ vystatuje sa Sima a doširoka sa usmieva.

„Dobrý plán, konečne mám free time, tak to roztočíme,“ Vera berie do ruky mobil, púšťa si pesničku a začína tancovať pomedzi lavice.

Roman si ťažkopádne povzdychne a túžobne si premeriava Verinu postavu. „Neviem, koľko to vydržím, ak ju dnes nepretiahnem, skapem. Bola dobrá, pozri na tie pohyby...“ hodnotí svoj stav a nezabúda gestami naznačiť svoje rozpoloženie.

„Zabudni, u nej nemáš najmenšiu šancu. Nerob si ilúzie. Naša Vera je zrejme v potravinovom reťazci o niečo vyššie ako my dvaja dokopy. To, že s tebou raz spala, neznamená, že to zopakuje. V poslednej dobe sa správa... čudne, nevšimol si si?“ dohovára mu Sima.

„Všimol, ale čo jej my môžeme kecať do života, sama dobre vieš, ako neznáša, keď sa jej pýtame na súkromie. No nič, uvidíme, čo sa týka našich posteľových hier, ešte nie je nič stratené. A čo ty a tvoj frajer?“ rýchlo mení tému.

„Škoda sa o tom baviť,“ kývne Sima rukou.

„Čo sa tu rieši?“ prichádza k nim roztancovaná Vera.

„Či mu dáš, alebo nedáš,“ odpovie jej Sima bez okolkov.

Čiernovláska prísne pozrie na priateľa. „Aha. Pozri, Roman. Mám ťa rada, ale to je asi tak všetko. Nemôže z toho byť nič viac. Nikdy som nemala vzťah dlhší ako dva týždne a ver, že aj tie sú pri mne megaúspech. To, čo je medzi nami... je iné ako sex. Nechcem, aby sa to pokazilo, tak nedráždi,“ upiera naňho povýšenecký pohľad.

Je to jej priateľ, veľmi dobrý priateľ. Jeden z tých, o ktorom vie, že ak mu o polnoci zavolá, zdvihne. Aj keď spolu nevedú siahodlhé filozofické rozhovory o živote a iných dôležitých veciach. Niekedy stačí, že sa na vás niekto usmeje práve vo chvíli, keď sa cítite pod psa. A odkedy sa dozvedela pravdu – zrejme len čiastočnú – o svojej čiernej minulosti, ako tomu rada hovorí... No, radšej si drží každého od tela.

„Čo mám s tebou robiť? Keby niečo, som tu,“ Roman na ňu žmurkne a ide si sadnúť na svoje miesto.

Veronika je rada, že to nerozoberá a nedáva jej otázky na telo. Nemôže na ne odpovedať. „Pobral to?“ sadá si do lavice vedľa kamošky.

„Pobral to celkom obstojne,“ hodnotí Sima.

„Tiež pozerám. To je fajn, dúfam, že mi už dá pokoj. Ideme teda na Kaliho – máš lístky?“ hodí po nej očkom.

Do učebne vstúpi lektor a všetci stíchnu.

„Jasné, že mám, čo si, odkiaľ? Kedy som nemala lístky na koncert v Escale? Inak, vieš o tom, že jedného ich zamestnanca obvinili z predaja drog?“

Vera neodpovedá. Vie, ale nepotrebuje, aby ju naháňal nejaký idiot s búchačkou v ruke. Už takto má dosť práce, aby sa neprezradila. Jej články sú celkom objektívne – až na fakty, ktoré musí kvôli vyšetrovaniu políciou vynechávať.

„Nie, neviem. Ani ma to nejako nezaujíma, na drogy nie som. Čo ty a Majo?“ snaží sa zmeniť tému.

„Asi sa s ním rozídem, je s ním nuda.“

Vera to nekomentuje a koncentruje sa na výklad.

* * *

Cestou domov sa zastaví v supermarkete. Po dlhej dobe si bude môcť užiť večer v úžasnej spoločnosti priateľov. Keď vyjde z obchodu,...

„Už zas? Jemu naozaj preskakuje,“ zamrmle si. Nechápe, na čo je to dobré, ale nemá chuť sa s ním znova hádať. Nie je to prvýkrát, čo na ňu niekoho zavesil. Našepkáva jej to šiesty zmysel. Vždy, keď sa niečo deje, nechá ju sledovať. Argumentuje tým, že má o ňu strach. Zaujímavé – kým nevyliezla z decáku, nič preňho neznamenala.

Domov to má kúsok, nemôže sa však zbaviť pocitu, že ju sleduje niekto, kto by to robiť nemal. Nikdy si nedávali taký pozor. Možno kvôli tomu, že on nich vie a nikdy im nebránila v práci. Tentoraz je to však iné. Pri vchode sa otočí, snaží sa zbadať aspoň náznak siluety, no nikoho nevidí. Otvorí vchodové dvere a rýchlo vojde.

Zlý pocit nechce zmiznúť. Možno keby zavolala Rudovi... No tým by len vyvolala paniku, je to nehorázny blbec, čo ju má až priveľmi rád. To je niekedy viac na škodu ako na úžitok. Ak ju nesleduje ich človek, bude to problém. Rudo je jej dosť strelený bratranec, čo jej dlhé roky zatajoval pravdu. Pri spomienke na časy, keď si s ním predstavovala budúcnosť, je jej na zvracanie.

„Toto je fakt čudné,“ povie do prázdna bytu, kým vykladá nákup na kuchynskú linku.

Býva v malej garsónke, kúsok od školy. Zohnala ju na poslednú chvíľu a za lacný peniaz. Takto z platu pokryje účty, a dokonca aj školné.

Keď sa pred rokom zaplietla do problémov a Jožo jej podal pomocnú ruku, ďakovala Bohu za to, ako ju má rád, ale teraz by mu najradšej vynadala. V tej sprostej naivite si neuvedomila, že nič, čo sa dialo, nebola jej chyba, hoci svoj terajší život si zrejme zaslúži. Obraz toho, čo sa tam stalo... má stále v pamäti.

Nedá jej to, musí sa ubezpečiť, že ju naozaj nesleduje niekto neznámy. Pristúpi k oknu – keďže je na piatom poschodí, nemali by ju uvidieť. Istá si však byť nemôže. Robí sa, že napráva záclonu a pokukuje popritom po okolí, či tam nie je niekto, koho dnes videla. Keď zistí, že nie, vzdiali sa.

„Asi by som mala prestať čítať toľko thrillerov.“ V rifliach jej zazvoní mobil.

„Tu Verušká!!!“ dvíha s nadšením.

„Tu Simušká!!! O päť minút som u teba. Ideme sa najesť a obliecť. Kúpila som čínu, tak nevar... Viem, že si to urobila.“

„Čo som urobila?“

„Prevrátila si oči, ale to je v poriadku. Chápem, že ty si človek, ktorý sa denne stravuje energeťákmi a fast foodom. Občas ti teda nezaškodí, keď to budeš jesť aj so mnou. Hneď som tam.“

„Tá baba ma pozná ako svoje boty, strašné,“ nestihne ani dopovedať vetu, už počuť zdola bzučiak. Pustí Simu dovnútra a čaká pri dverách.

„Dúfam, že si ozaj nevarila,“ vystríha ju Sima, vychádzajúc z výťahu.

„Nie, teraz som prišla. Počuj, nevidela si dole niekoho podozrivého?“

„Definuj podozrivý, pretože v tvojom prípade si podozrivá aj ty, aj ten bezdomovec na rohu,“ doberá si ju.

„Ja to myslím vážne, mám dojem, že ma niekto sleduje. Alebo mi preplo.“

„Nevidela, prečo by ťa niekto sledoval? Aký článok si písala naposledy?“

Kamarátka vytiahne čínu z igelitovej tašky a rozbaľuje si paličky.

„Nič také – o nedostatku financií pre domovy dôchodcov,“ zaklame Vera.

„A za to dostávaš toľko prachov?“

„Dobre vieš, že mám aj sirotský po mame. A príspevky od štátu,“ klame zas.

„Prečo sa nikdy nebavíme o tvojom otcovi?“

Vera na ňu zazrie a chvíľu rozmýšľa nad odpoveďou. Keby tak Sima vedela...

„Môj vzťah s otcom nie je ako tvoj. Keby sa za celý život správal aspoň trochu otcovsky, bolo by to fajn. Namiesto toho ma nechal hniť v decáku. Nebolo to jednoduché obdobie.“

Vera sa zapozerá na Simu, ako sa všemožne snaží zachytiť jedlo paličkami. Potmehúdsky sa usmeje. Sama nezje ani kúsok, iba sa v tom prehrabáva.

„Prosím ťa, zober si príbor a netráp sa zbytočne.“

„Uvedomuješ si, že sa niekedy usmievaš ako totálny vymätenec? Kedy si sa s tým naučila jesť? Nechápem Číňanov, už sa im nečudujem, že sú takí chudí. Kým niečo zjedia, prejdú aj tri hodiny. Čo si chceš obliecť?“

„Neviem, ale už nebudem jesť, idem to odniesť Karolovi, poteší sa,“ zatvorí škatuľu a vytiahne príbor.

„Kto je Karol?“

„To je ten chlap dole. Párkrát som ho tu nechala spať. Kým je takto teplo, je to fajn, ale neviem, čo bude robiť v zime. Kúpila som mu aj čisté veci. Možno sa mi ho podarí presvedčiť, aby si ich zobral.“

Sima na ňu pozerá s otvorenými ústami.

„Ty sa bavíš s takým človekom, a ešte si ho chceš dovliecť domov? Tebe totálne preskočilo? Ani sa neopováž navrhnúť mu, aby sa sem nasťahoval!“

„Tak po prvé teba do toho nič a po druhé je to môj kamarát, nenechám ho predsa vonku zmrznúť!“ vyštekne po priateľke. Niekedy sa správa ako nejaká sprostá pipka, ktorá sa stará len o to, či nemá náhodou zlomený „nehet“. Pokrúti nad ňou hlavou a smeruje k dverám.

„Tebe fakt preplo, choď mu to odniesť a nech si hneď späť. Oblečieme sa a pôjdeme trochu von. Musím ťa prevetrať,“ rozkazuje a nechá Veru ísť.

Kým príde za Karolom, rozmýšľa, prečo sa Simona správa tak hrubo.

„Karol!“ budí ho. Leží v bočnej uličke na kartóne.

„Vera,“ hovorí ospalo a pozerá na tašku, ktorú mu podáva.

„To je čína, dala som ti tam aj nejaké peniaze, tak si zaplať tie lieky,“ sadne si vedľa neho na zem a oprie sa o stenu.

„Nemala by si mi toľko pomáhať,“ konštatuje Karol. Má asi päťdesiat, pozná ho už dlho. Ešte pred rokom mal svoj život, potom sa niečo stalo a on zostal na ulici. Nechce jej povedať prečo alebo kto ho tam dostal a to ju trápi. Zoznámili sa vo fabrike, kde brigádovala a odvtedy sú v kontakte. Vždy k nej bol milý a starostlivý, preto mu teraz pomáha, koľko sa dá, aj keď on väčšinou pomoc odmieta.

„Dobre vieš, že som takto mohla dopadnúť aj ja, nebyť mojej šéfky. Život nie je ľahký, tak si ten môj návrh rozmysli. Aspoň na pár dní – dáš sa dokopy, poumývaš sa, oholíš a budeš si hľadať prácu. Nemôžeš tu takto zostať. Idem, lebo hore ma čaká Sima,“ vstane a zahľadí sa mu do očí.

„Nechcem ti robiť problémy, sama ich máš dosť,“ povie napokon Karol.

„To nie sú problémy, je to pomoc. Recepty máš?“

Nemo prikývne a ona odchádza. Prečo mu tak veľmi chce pomôcť? Možno v ňom vidí seba. Keby jej nepomohla šéfka, naozaj by z nej bol bezdomovec. V decákoch je to tak – ak nechodíte do školy aj po osemnástke, musíte jednoducho odísť a nikto sa nepýta, či máte kam. Prvých pár dní bola aj ona na ulici, prespávala síce u Simony, ale bola bez domova. Potom sa jej ozvala šéfka, že má pre ňu prácu. Odvtedy má pravidelný príjem. Jožo prispieva tým, že dáva echo, kde sa čo koná. V podstate to bolo tak, že prvé fotky a článok urobila z núdze a on ju tým začal vydierať. Dostáva sa kvôli tomu do nebezpečných situácií, ale aspoň jej to vynáša dosť na to, aby sa mohla o seba postarať a nespala na ulici.

„Kde si toľko trčala?“ nadáva jej Sima.

„Prestaň vyvádzať, nie si moja matka. Rozprávali sme sa,“ odvetí vznetlivo.

„Nechápem ťa. Je to bezdomovec, nemala by si sa s ním vôbec baviť. Čo ak ti ublíži alebo ťa okradne?“

Sedí za pultom kuchynskej linky a snaží sa dojesť veľkú porciu pred sebou.

„Je to môj kamarát a bola som to ja, kto za ním šiel. Prestaň ho urážať, nezabúdaj, že som tiež bola bezdomovcom.“

„Prepáč, tak som to nemyslela. Čo keby sme sa mu pokúsili vybaviť nejaké to ubytovanie? Keď už doňho toľko investuješ. Ubytovní je tu dosť.“

„To nie je zlý nápad. Lepšie, ako bývať tu,“ sadne si oproti Simone a uvažuje.

„Vidíš, občas mám aj svetlé chvíľky,“ odpovie kamarátka pobavene. Niekedy by chcela vedieť, o čom Vera rozmýšľa. Často sa stáva, že absolútne nevníma, čo jej kto hovorí. Akoby žila v inom svete. Nikto o nej nič poriadne nevie. Akurát, že je z domova a také tie všeobecné veci. Ale nič viac. „Ukáž, čo si oblečieš. O hodinu tu bude Roman,“ hrabe sa jej v skrini. Nechápe, odkiaľ má Vera peniaze na všetky tie drahé veci. Sama má oboch rodičov, brigádu, ale niečo také ako ona si jednoducho dovoliť nemôže.

„Myslíš, že mi už dá Roman pokoj? Nechcem mu ublížiť. Ale teda ten sex s ním... bol fajn,“ hodnotí Veronika a snaží sa s kamarátkou vybrať niečo z kopy vecí pred sebou. Berie Romana ako priateľa. Prečo chce niečo viac? Už mu vysvetlila, že medzi nimi to nebude tak, ako si on predstavuje, no ani tak sa nevzdáva predstavy, že by mohli byť spolu. Alebo to, debilko, len hrá. Rád si uťahuje z ľudí. Niekedy vôbec nevie, čo si ten chlapec myslí. Dokáže povedať jedno, a myslieť tým druhé.

„Rozmýšľaš nad ním?“ pýta sa Simona.

„Niekedy sa správa ako totálny magor, čo sa zaujíma len o sex, a inokedy vie byť normálny,“ vzdychne si bolestne Vera.

„Ja si myslím, že mu robí dobre, keď ťa môže provokovať.“

Po hodine sú obidve oblečené a namaľované. Samozrejme, ani jedna si neodoprie minisukňu a vysoké podpätky. Vera má na sebe top, zvýrazňujúci jej plný dekolt, na ktorý vždy chytila nejakého chlapa. No dnes si chce len zatancovať. Má v sebe zvláštne napätie a to ju trochu znervózňuje.

„Ty si taká krásna, prečo si nerozpustíš vlasy? Vždy ich máš v tom konskom chvoste, vieš, koľkých by si zbalila, keby si ich mala rozpustené?“ snaží sa jej Sima zvliecť gumičku.

„Prestaň, nenechám si rozpustené vlasy.“

Pri vchode zazvoní Roman.

„Otvor mu, prosím ťa, musím sa znova učesať a to len kvôli tebe!“ vyprskne Vera.

Sima na jej reči nereaguje, ide otvoriť.

„Kočenky moje, pripravené?“ Roman v plnej paráde vchádza do bytu.

Vera vyjde z kúpeľne a on sa na ňu zarazene díva.

„Nerob to!“ povie mu ostro. Cíti ten spaľujúci pohľad, ale snaží sa jeho povrchné city ignorovať. Nepokazí to. Nie je stavaná na vzťahy a skôr či neskôr by pochopil, že to nemá zmysel. Jednoducho sa nedokáže vžiť do roly partnerky, neskôr manželky a matky. Nikdy nežila v rodine, takže ani nevie, ako to v takom zoskupení ľudí bežne chodí. Má v sebe akýsi strach, že by sa jej to mohlo zapáčiť.

„Prepáč, ideme?“ podáva jej ruku a ona ju prijíma.

„No, hrdličky, aby ste neskočili znova v posteli,“ podpichuje ich Sima.

„Dobre, dobre...,“ usmieva sa Roman popod nos.

* * *

Celou cestou do Escaly na sebe cíti niečí pohľad, no nie ten Romanov.

Dovnútra sa musia prepchať hordou Kaliho nadšencov. Majú zabezpečený stôl, kde si môžu nechať veci bez toho, aby im ich niekto ukradol.

„Čo si taká nervózna?“ obráti sa Roman na Veru.

Rozmýšľa, či má zaklamať. Ak mu povie o svojom podozrení, nepohne sa od nej. To spôsobí ďalšie ťažkosti. Niekedy sú kamaráti viac problémom než pomocou.

„Nie som, len rozmýšľam o práci, šéfka mi povedala, že má pre mňa veľa roboty,“ nemôže si dovoliť prezradiť sa. Aj tak má zvláštne tušenie a to neveští nič dobré. Občas ju zvykli sledovať, ale toto je iné.

„To znamená, že nebudeš chodiť do školy. Vera, ak potrebuješ peniaze, ja...“

Zdvihne ruku a zastaví ho: „Ani to nedopovedz, viem sa o seba postarať. Nepotrebujem ľútosť. Mám super prácu, ktorá ma baví, strechu nad hlavou a dostatočný príjem na to, aby som potrebovala niekoho, kto si ma bude vydržiavať,“ zhovievavo sa naňho usmieva, hoci ju to trocha vytočilo.

„Ako povieš, ale keby niečo, volaj,“ prestane sa o ňu zaujímať a rozhliada sa okolo. Hľadá nový objekt.

Prisadne si k nim Sima s táckou pohárov s alkoholom.

„Priniesla som zatiaľ toto, potom si niečo dokúpime. O pol hodiny to začne. Našťastie som to tu stihla rezervovať, dlžíte mi každý dvacku.“

Vera sa usmieva popod nos a prekrúti oči. Vytiahne peňaženku, z ktorej vyčnieva žltá dvestoeurovka.

„Rozmením a dám ti. Mám len toto,“ vyťahuje bankovku.

„Ty si nejaká bohatá, tento štát ťa pekne dotuje,“ doberá si ju Simona.

„Aspoň niečo pre mňa robí, no nie?“ Vera štuchne do Romana a všimne si, že jeho radar zameral cieľ. Tie zvodné pohľady stoja niekedy za to. Raz im predsa len podľahla. Ženy sa v jeho náručí dostávajú do varu, a to ani nemusí nič urobiť. On je jednoducho taký krásny playboy, ktorého chce každá okrem nej. Toľko báb sa čuduje, že nie je s ním, no ona ho ozaj berie ako priateľa a to sa zrejme nikdy nezmení. Počká si na svojho princa na bielom koni alebo BMW. Nad touto myšlienkou sa pousmeje. Vysloviť to nahlas, niektorí si pomyslia, že je, rytmusovsky povedané, „zlatokopka“. Čo nie je, len si chce nájsť niekoho, kto nebude obmedzovať jej osobnosť a slobodnú vôľu. Zároveň sa bude o ňu vedieť postarať. Nielen finančne či sociálne, to si dokáže zabezpečiť aj sama. Chce niekoho, kto bude stáť po jej boku a uvidí jej na očiach, čo si myslí. Jednoducho, bude niečím špeciálny.

„Dievčatká moje, opustím vás, keďže Vera povedala, že ma nechce, musím si nájsť náhradu,“ žmurkne na ne Roman.

„Len si choď, my si tu tiež niekoho zbalíme, je tu dosť výstavných kusov,“ zatiahne Sima a poškuľuje po partii chalanov.

Roman sa zasmeje nad Simoniným tónom a odíde.

Na pódium vyjde Kali a všetci začnú pískať. Baby výskajú ako zmyslov zbavené. Má rada jeho pesničky, ale takto vyvádzať? To je pod jej úroveň.

Po hodine a pol sa podpisujú tričká, vystrčené prsia a všetko, čo sa dá. Konečne bude diskotéka.

„Chcem ísť tancovať, poď,“ ťahá za sebou Simonu.

„Najradšej by som si tie boty vyzula!“ kričí Sima.

„Vyzujeme sa až na tam, ok?“ ukazuje na voľný pľac na parkete. Obidve si dajú dole topánky a pohybujú sa v rytme hudby.

* * *

„Čo sa stalo, že si prišiel?“ pýta sa prekvapene Igor.

Do presklenej kancelárie nad diskotékou vchádza šéf.

„No, občas sem aj ja zavítam, problém?“

„Jasné, že nie, len ťa tu často nevídať,“ snaží sa zmierniť šéfov hnev.

Peter si sadne do kresla, odkiaľ má perfektný výhľad na parket. Sklá sú zatemnené, takže zvonku dovnútra nie je nič vidieť.

„Vidíš ju? Tam v strede,“ ukazuje mu Igor jeho korisť.

Neodpovedá, ale pozoruje ju. Jej pohyby, dievčenský výraz v tvári a ten výstrih... Nechce sa mu veriť, že niekto ako ona robí svoju prácu tak dobre. Podľa toho, čo mu dnes povedali, pomáha nejakému bezdomovcovi v štvrti, kde býva. V podstate je to jedna dobrá duša. Tak prečo je taká...

Kto v skutočnosti je Veronika Herianová? Tú otázku si kladie od momentu, ako mu Igor priniesol jej fotku. Je taká bezstarostná, mladá, vnímavá a tajomná. Pri tej myšlienke sa mračí. Nemôže sa dostať k jej zložke. Niekto ju chráni. Neexistuje, aby dievča, také bezvýznamné, malo utajovanú zložku na polícii a neboli o nej dostupné žiadne informácie! To je nemožné. Zrejme nie je až taká nevinná. Bude sa s ňou musieť trochu porozprávať. Rovno to využije a zabaví sa s ňou. Samozrejme, všetko pôjde podľa jeho pravidiel.

„Zistil si o nej niečo viac?“ pýta sa, pohrúžený do vlastných myšlienok.

„Snažil som sa, ale nič. To dievča akoby neexistovalo.“

Peter pevne zomkne pery a stále z nej nespúšťa zrak. Je krásna, to sa musí nechať. No nemení to nič na fakte, že mu kazí kšefty.

* * *

K Vere sa pridá neznámy chlap. Tancuje rada, dokonca má rada aj zvádzanie na parkete, ale dnes nie. Snaží sa chlapa od seba odtlačiť.

„Daj mi pokoj, chcem tancovať sama!“ skúša ho odradiť, on sa však na ňu začne lepiť ešte viac.

„Si hluchý alebo čo?“ zvreskne po ňom. Sima, ktorá si všimla, že má problémy, ide po vyhadzovačov. Medzitým sa Veronika snaží neznámeho odohnať. Neúspešne. Je silnejší než ona. Po chvíli sa zjaví jedna z goríl.

„Robí problémy?“

Vera len prikývne a chlapa nasilu odvlečú a vyhodia pred Escalu.

„Si v poriadku?“ pýta sa vystrašená Sima.

„Robil ti zle?“ prichádza aj Roman.

„Som v poriadku, dobre? Idem domov, už nemám chuť tancovať,“ vybehne na nich, keď tu zrazu... ten zvláštny pocit. Otočí hlavu k zatemneným sklám.

„Do riti,“ vybehne z nej a chrbát jej obleje studený pot.

„Čo sa stalo? Poď, odprevadím ťa,“ ťahá ju Roman von.

„To je v poriadku, zavolám si taxík. Sľubujem, že vysadnem pred barákom a hneď zaleziem do bytu,“ nechce, aby išiel s ňou.

„Určite? Si úplne bledá, čo sa deje?“

Ako? Ako sa to dozvedel? Možno je to len paranoja. A čo ak nie? V tom prípade si zavarila na poriadny prúser. A nielen sebe.

„Zvládnem to, sľubujem, je mi trochu zle, to je všetko. Choďte sa so Simou zabaviť. Utekaj,“ postrčí ho. Rýchlo nasadne do taxíka.

* * *

Vystúpi z auta, poobzerá sa, ale nikoho podozrivého nevidí. Začína pršať. Kvapky, padajúce na Verinu šokovanú tvár, sa akoby snažili schladiť jej horúčkovité rozmýšľanie. Na rohu ulice si všimne Karola. Vzchopí sa a pribehne k nemu.

„Karol, poď spať ku mne, vyzerá to na poriadnu búrku,“ prihovára sa mu. Takto aspoň bude niekto pri nej. Dostáva strach.

„Ja to tu zvládnem, nechcem ti zbytočne robiť starosti.“

„Prosím ťa, aké starosti? Vstávaj! Musíš sa umyť a poriadne najesť. Poď!“ dvíha ho zo zeme. V tej chvíli vidí na opačnej strane ulice zastaviť čierne Volvo. Znova ju premkne pocit, že v tom aute je niekto, kto ju pozoruje. Žeby ju odhalili?

„Čo sa deje? Máš problémy? To auto tu je dnes večer už druhýkrát. Nehovoriac o tom chlapíkovi, čo sa ma na teba pýtal,“ snaží sa Karol pochopiť, o čo tu ide.

Vera upriami pozornosť naňho.

„Kto sa na mňa pýtal a čo chcel vedieť?“ kráča k vchodu a pozoruje objekt svojho strachu.

„Bol tu taký chlapík a pýtal sa na tvoje meno a tak, stalo sa niečo?“

Musí naprázdno preglgnúť. „Predsa len to nie je paranoja,“ zhodnotí a náhlivo odomyká. Keď vchádza do bytu, má veľmi zlú predtuchu.

„Dám ti osušku a kúpila som ti teplákovú súpravu, ale mám tu pre teba aj niečo na spanie,“ snaží sa nemyslieť na auto pod oknom. Vytiahne uterák a podá mu čisté veci.

„Choď sa osprchovať alebo sa okúp, ak sa ti chce, zatiaľ pripravím niečo na jedenie.“

Toto predsa nie je prvýkrát, čo u nej Karol spí. Vždy, keď sa mu nepodarí nájsť si nocľah v nejakom útulku, vezme ho k sebe. Má síce iba malú garsónku, ale disponuje gaučom a rozťahovacou sedačkou, na ktorej spáva.

„Ďakujem,“ berie si od nej veci a zavrie sa v kúpeľni. Vera z okna pozoruje Volvo, stojace na tom istom mieste. Zrazu sa usmeje a otvorí oblok. V očiach sa jej zračí huncútstvo a pobavenie. Nevie prečo, ale...

„Dobrú noc, vstávať budem až niečo po deviatej!“

Auto zrazu rozsvieti svetlá a odchádza. V takú reakciu ani nedúfala. Nedokáže sa ubrániť smiechu, ktorý sa mieša so strachom.

* * *

Table of Contents

Titulná strana

Text

Tiráž