Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Amanda Quick: Eclipse Bay – Léto

Vydání první

Copyright © 2002 by Jayne Ann Krentz

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2016 jako svou 2091. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Summer in Eclipse Bay

vydaného nakladatelstvím Jove Books, published by The Berkley Publishing Group (USA) Inc., New York, v roce 2002

Český překlad © 2017 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2017 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0598-1 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0599-8 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Amanda Quick

ECLIPSE BAY (ukázka)

LÉTO

Milé čtenářky,

do Eclipse Bay přichází léto, ale mezi Harteovými a Madisonovými opět přituhuje. Zdá se, že záhadná majitelka galerie, Octavia Brightwellová, uvažuje před odjezdem z města o skandálním románku s darebákem Nickem Hartem. Pokud jde o Nicka, nezávazné pletky mu dokonale vyhovují. Jenomže tak jednoduché to nebude...

Hlavním problémem je Mitchell Madison. Mitchell se totiž ustanovil do role Octaviina ochránce. Dal jasně najevo, že pokud se kolem ní bude Nick motat, bude za to muset zaplatit. A pak je tu Nickův malý syn, Carson, který má s Octavií vlastní plány. A nechce, aby mu do nich otec zasahoval.

Léto v Eclipse Bay bude tento rok nabité událostmi. Na povrch vyplavou některá dávno pohřbená tajemství ohledně proslulého sporu Harteových a Madisonových. Minulost a současnost se protnou. A bude to pořádný ohňostroj!

Doufám, že si ho užijete...

Vaše

Amanda

Pro Michele Bradshawovou – dámu, která ví,

jak zachovat klid, i když jdeme všichni pozdě na svatbu!

1

Další odmítnutí.

Šesté za posledních pět týdnů.

Ne že by to počítal.

Nick Harte velice pomalu odložil telefon, vstal a přešel k oknu v obývacím pokoji chaty.

Šest odmítnutí v řadě.

Tímhle tempem by z toho člověk dostal komplex méněcennosti. Proč si to vůbec způsobuje?

Vyhlédl do zdi šedivé mlhy, jež zahalovala krajinu okolo. Do Eclipse Bay tak nějak dorazilo léto a s ním i známá chladná, vlhká, do mlhy zahalená rána a dlouhá, slunečná odpoledne. Znal tohle roční období moc dobře. Když vyrůstal, trávil tu každé léto, stejně jako školní prázdniny a prodloužené víkendy. Jeho rodiče a prarodiče žili během zbytku roku jinde a on se svým synem bydlel většinu času v Portlandu, to však nic neměnilo na faktu, že už tři generace Harteů byly součástí Eclipse Bay. Nitky jejich životů byly vetkány do látky tvořící tuto komunitu.

Léta v Eclipse Bay vypadala tak, že bylo městečko o víkendech zaplavené turisty, kteří brouzdali po větrné pláži a procházeli si několik obchůdků a galerií. Už od pradávna se za pátečních a sobotních nocí projížděla mládež po Bayview Drive ve svých autech.

V létě si vždy přijíždějící turisté pronajímali na pár týdnů či na měsíc větrem ošlehané chatky na útesech. Nakupovali ve Fultonově supermarketu a benzin na pumpě v Eclipse Bay. Několik z nich dokonce zabloudilo do místního baru, aby si dalo pár piv a zahrálo kulečník. Za teplých nocí flirtují jejich děti s místními obyvateli poblíž mola, možná zajdou na pár večírků. Ovšem bez ohledu na to, jak se skamarádí, už navždy zůstanou letními turisty. Cizinci. Nikdo z městečka je nikdy nebude považovat za opravdové členy komunity s řádnými kořeny. Eclipse Bay má svá vlastní soukromá pravidla. Všichni vědí, kdo sem patří a kdo ne.

Harteové, stejně jako Madisonové, sem patřili.

Nick ale právě uvažoval, že i když se tu cítil jako doma, už dávno tady přestal trávit léto. Nejspíš proto, že jeho žena Amelia si městečko nikdy nezamilovala. Po její smrti téměř před čtyřmi roky se ke svému zvyku jezdívat do Eclipse Bay nevrátil.

Až do tohoto léta. Tenhle rok bylo všechno jinak.

„Ahoj, tati, už se můžeš podívat na moje obrázky.“

Nick se otočil a uviděl ve dveřích svého skoro šestiletého syna. Se svou štíhlou postavou, tmavými vlasy a vážnýma, tmavě modrýma očima byl Carson miniaturou jeho a všech dalších mužů z Harteovy rodiny. Nick však moc dobře věděl, že opravdového člena tohoto klanu z něho nečiní jenom jeho fyzická podoba. Měl navíc povahu předčasně dospělého, až děsivě organizovaného a cílevědomého člověka. Carsonova schopnost soustředit se na jediný cíl s neochvějnou precizností a intenzitou vojenského velitele člověku napovídala, že je to skrz naskrz Harte.

V tuhle chvíli měl dva jasně definované cíle. První byl vymámit na tátovi povolení, aby si mohl pořídit psa. Druhý představoval dostat svůj obrázek na blížící se dětskou uměleckou výstavu, která se měla konat během každoročních letních oslav v Eclipse Bay.

„Nejsem žádný umělecký kritik,“ varoval ho Nick.

„Stačí, když mi řekneš, který se bude slečně Brightwellové líbit nejvíc.“

„Mám pro tebe novinku, synku. Začínám rychle docházet k názoru, že jsem ta poslední osoba na světě, která ví, co se slečně Brightwellové líbí.“

Carsonova drobná tvářička se stáhla náhlým strachem. „To s ní jsi právě mluvil po telefonu?“

„Mhmm.“

„Zase tě odmítla?“

„Obávám se, že jo.“

„Bože, tati, musíš jí přestat neustále volat a otravovat ji.“ Carson rozčileně rozhodil rukama. „Jestli ji naštveš, všechno mi pokazíš. Nemusela by si vybrat ani jeden z mých obrázků.“

„Nevolám jí neustále.“ Zatraceně. Teď se tady obhajuje před vlastním synem. „Od Lillianiny výstavy jsem jí volal jen tak půltucetkrát.“

Byl si tak jistý, že to toho večera mezi ním a Octavií zajiskřilo. Octavia, majitelka dvou uměleckých galerií, jedné v Portlandu a druhé tady v Eclipse Bay, uspořádala gala recepci při příležitosti výstavy prací jeho sestry. Pozvala celé městečko a většina místních obyvatel opravdu dorazila. Přišli skoro všichni, od Virgila Nashe, majitele Virgilových knížek pro dospělé a videoher, po profesory a vyučující z blízké Chamberlainovy univerzity. Milostivě se objevilo i několik členů personálu z Institutu politických věd Eclipse Bay.

Všichni se nacpali do Octaviiny galerie, aby popíjeli šampaňské, uzobávali drahé jednohubky a předstírali, že se z nich té noci stali odborníci na umění. Nick vešel do přeplněné místnosti, podíval se na Octavii a okamžitě zapomněl, že si přišel prohlédnout Lillianiny obrazy.

Stále viděl před očima, jak Octavia té noci vypadala. Na sobě měla světlé šaty z lehounké látky spadající jí ke kotníkům a elegantní lodičky, jež zvýrazňovaly její dokonale klenutá chodidla. Tmavě rusé vlasy měla sčesané za uši ve stylu, který rámoval její zajímavé, jemně tvarované rysy a záhadné oči barvy nazelenalého moře.

Jako první ho napadlo, že ačkoliv je součástí tohoto světa, není v něm úplně ukotvená. Působila jaksi nadpozemsky, skoro podivínsky. Možná že byla nějaká pohádková královna přicházející z jiné, kouzelné dimenze, kde platila trochu jiná pravidla.

Toho večera se u ní držel tak blízko, jak to jen šlo, vědom si niterné potřeby upoutat její pozornost a získat ji za jakoukoliv cenu. Nechtěl jí dovolit, aby odplula tam, odkud pocházela.

Neznámý majetnický pocit způsoboval, že kdykoliv se v její blízkosti zdržel nějaký jiný muž příliš dlouho, chtělo se mu vycenit zuby a ukázat tesáky. Byla to samozřejmě naprosto přehnaná reakce, zvlášť po téměř čtyřech letech provozování toho, co jeho sestra otravně označovala za sériovou monogamii bez závazků. Fajn, no tak měl pár diskrétních románků. Pokud něco, měl být ještě víc imunní.

Pravda byla, že ho jeho vlastní reakce na Octavii překvapila a pobavila. Alespoň že měl matný dojem, že ji přitahuje stejně jako ona jeho. Cosi v jejích tyrkysových očích prozrazovalo její zájem o něj.

Ke konci večera ho proto šokovalo, když zdvořile odmítla jeho pozvání na večeři. Přesvědčoval se, že zaslechl v jejím hlase lítost, a tak to za pár dnů zkusil znovu, když se oba vrátili do Portlandu.

Odmítla ho i podruhé s vysvětlením, že se musí rychle vrátit do Eclipse Bay. Asistentka, která měla tamější galerii na starost, Noreen Perkinsová, dala totiž okamžitou výpověď, aby mohla utéct s jedním z malířů, jehož práce byla v galerii vystavena.

Octavia se poté vrátila do Portlandu jen při jedné příležitosti a zdržela se jen nakrátko. Pozval ji na večeři potřetí, ale řekla mu, že přijela dohlédnout na recepci konanou pro jednoho malíře, který vystavoval v její galerii, a nemá čas se s ním setkat. Nazítří odletěla zpátky do Eclipse Bay.

Začalo být jasné, že se v blízké době do Portlandu nevrátí. Proto měl omezené množství možností.

Před dvěma týdny se rozhodl, že stráví s Carsonem léto v Eclipse Bay. Octavia však byla o to vynalézavější ve vymýšlení výmluv, proč na rande s ním nemůže.

Největší starost by mu mělo dělat to, že se ještě víc snažil najít důvody, proč jí ještě jednou zavolat, uvažoval.

Mohl usuzovat, že proti mužům obecně nic nemá. Pár lidí ji vidělo, jak si tenhle týden vyšla dvakrát na večeři s Jeremym Seatonem.

Jeremy byl vnukem Edith Seatonové, majitelky starožitnictví hned vedle Octaviiny galerie. Kořeny rodiny Seatonových sahaly v městečku stejně hluboko jako Harteových a Madisonových. I když Editin manžel Phil umřel už před několika lety, dál hrála aktivní roli v místních záležitostech. Její syn a dcera se odstěhovali, ale Jeremy se nedávno vrátil a začal pracovat jako analytik v Institutu politických věd Eclipse Bay. Tohle společenské a politické zařízení bylo jedním z mála pokusů o sofistikovanost v Eclipse Bay.

Znal Jeremyho moc dobře z dávných časů. Byli stejně staří a kdysi bývali velice dobrými kamarády. Před pár lety se však věci změnily. Ženy občas dokážou zničit i ta nejpevnější přátelství.

Zadíval se na Carsona. „Slečna Brightwellová mě zřejmě v moc velké oblibě nemá, ale je docela jasné, že tebe má ráda.“

„Vím, že mě má ráda,“ prohlásil Carson s přehnanou trpělivostí. „Protože jí nosím kávu a muffiny každé ráno, když jdeme do města vyzvednout poštu. Ale mohla by si to rozmyslet, kdybys ji naštval.“

Smutné je, že Carsonovi se v případě Octavie dařilo mnohem líp než jemu, uvědomil si Nick. Jeho syn pohádkovou královnu Eclipse Bay zbožňoval. A ona zřejmě měla Carsona moc ráda. Ty dva spojoval jakýsi vztah, z něhož se jim podařilo Nicka úplně vyloučit. Jak frustrující, uvažoval.

„Neboj se,“ řekl. „Není ten typ, co by se na tebe rozzlobil jenom kvůli tomu, že si se mnou nechce vyjít na rande.“

Byl si docela jistý, že je to pravda. Octavia pro něho byla v mnoha ohledech záhadou, ale ohledně této části její osobnosti měl jasno. Nikdy by hříchy otce, ať už by byly jakékoliv, nevztahovala i na jeho syna.

Carson se dál tvářil pochybovačně. „Slib mi, že už ji na večeři nepozveš, dokud si nevybere jeden z mých obrázků.“

„Dobrá, dobrá, nebudu jí volat, dokud nebude s výběrem u konce.“

To mu slíbit mohl. Zjistil, že potrvá přinejmenším další tři nebo čtyři dny, než bude natolik silný, aby jí zavolal posedmé.

„Tak mi ukaž ty tvoje kresby,“ řekl.

„Jsou v ložnici.“ Carson se otočil na patě a rozběhl se chodbou.

Nick ho následoval za roh a dolů do místnosti, kterou jeho sestra Lillian proměnila před pár měsíci v dočasný ateliér.

Na dřevěné podlaze ležely rozmístěné v řadě tři obrovské čtverce ze silného kreslicího papíru. Všechny byly provedené pastely, přesně podle pravidel výstavy.

Nick se postavil před první obrázek. Scéna znázorňovala dům s dvěma dlouhými postavami stojícími blízko vedle sebe. Vyšší z obou postav měla jednu paži ochranitelsky nataženou přes hlavu menší postavičky. Nad špičatou střechou jasně svítilo žluté sluníčko. V pravém rohu se zelenaly kytičky s několika okvětními lístky.

„To jsi ty a já,“ řekl Carson hrdě. Ukázal na ty vytáhlé postavy. „Ty jsi ten větší.“

Nick přikývl. „Hezké barvy.“ Přesunul se k další kresbě a chvíli si ji prohlížel. Zpočátku dokázal rozeznat jen přibližný oválný tvar nakreslený šedou křídou. Na vnější straně oválu bylo několik zubatých linek. Byl zmatený, dokud si nevšiml dvou zašpičatělých čar nad tím. Psí uši.

„Tohle je Winston, že jo?“ zeptal se.

„Jo. Měl jsem trochu potíže s jeho čumákem. Psí čumáky jsou těžké.“

„Ty uši jsou dobrá práce.“

„Díky.“

Nick si prohlédl třetí obrázek, pět hnědých, protáhlých tvarů vybíhajících z modrého kruhu. „Skály v zátoce Mrtvá ruka?“

„Mhmm.“ Carson se zamračil. „Teta Lillian říkala, že to bude hezký obrázek, ale já si to nemyslím. Je to nuda. Tyhle dva se mi líbí víc. Který bych měl podle tebe dát slečně Brightwellové?“

„To je těžká otázka. Líbí se mi všechny.“

„Měl bych se zeptat tety Lillian. Je to opravdová malířka.“

„S Gabem jsou teď v Portlandu a chvíli se tam zdrží, protože Gabe má plné ruce práce s tátou a Sullivanem, než domluví tu fúzi. Musíš se rozhodnout bez její rady.“

Carson si prohlížel dva obrázky s nervózním výrazem. „Hm.“

„Mám nápad,“ nadhodil Nick uhlazeně. „Co kdybys vzal všechny tři obrázky zítra s sebou, až pojedeme do městečka? Můžeš je ukázat Octavii, až jí poneseš kafe a muffiny. Může si vybrat ten, který se jí bude líbit nejvíc.“

„Dobře.“ Carson se okamžitě rozzářil, očividně ho ten návrh potěšil. „Vsadím se, že si vybere Winstona. Má ho ráda.“

Ještě mu není ani šest, a to dítě už vykazuje intuitivní pochopení pro svou klientku, pomyslel si Nick. Carson měl talent pro business už od narození. Na rozdíl ode mě.

Korporátní prostředí nesnášel. Jeho rozhodnutí odejít z Harteových investic, společnosti, kterou založil jeho dědeček Sullivan a jeho otec Hamilton převzal, nebylo přijato příliš dobře. I když ho otec chápal a podporoval, dědeček byl v té době dotčený a vzteky bez sebe. Vnímal Nickovo odmítnutí jít v jeho šlépějích jako zradu všeho, na čem tak tvrdě pracoval.

Nakonec se se Sullivanem usmířili díky snaze všech ostatních v rodině. Každopádně už spolu aspoň zase mluvili. Hluboko uvnitř si však Nick nebyl jistý, jestli mu Sullivan někdy úplně odpustí.

Chápal dědečkovy pocity. Sullivan vybudoval Harteovy investice s vynaložením spousty krve a potu. Představoval si, že se bude společnost dědit z generace na generaci. Ta firma pro něho znamenala osobní triumf, fénixe zvedajícího se z popela po zničení Harte-Madisonu, podniku s nemovitostmi, který tady v Eclipse Bay založil se svým bývalým parťákem, Mitchellem Madisonem.

Když společnost před několika desítkami let zbankrotovala, mezi Sullivanem a Mitchellem se rozhořela nenávist, která vydržela až donedávna. Zlá krev mezi Harteovými a Madisonovými byla v těchto končinách legendární. Celé tři generace pilně zaměstnávala klevetivé jazyky.

První trhlinka ve zdi, která oddělovala tyto dvě značně odlišné rodiny, se objevila minulý podzim, když se Rafe Madison, černá ovce rodu Madisonových, oženil s Nickovou sestrou Hannah. A minulý měsíc se sesypalo pár cihel, když si jeho druhá sestra Lillian vzala Gabea Madisona.

Poslední kapku však pro dobré obyvatele Eclipse Bay představovaly šokující zprávy o tom, že se Harteovy investice a Gabeova společnost, Madison Commercial, spojí v jednu. Nově vytvořená korporace nahradí firmu, jež stála u zrodu toho dávného sporu. Kruh se konečně uzavře.

„S tím obrázkem Winstona máš možná pravdu,“ připustil Nick. „Ale ten dům je taky moc pěkný. Ty zelené kytičky jsou skvělé.“

„Jo, ale na výstavě bude spousta domů a kytiček. Všechny děti, které znám, rády malují domy a kytičky. Ale žádný další pes tam nejspíš nebude. Sotvakdo umí namalovat psa, zvlášť tak hezkého jako Winston.“

„Winston je výjimečný. To uznávám.“

Carson se na něho zadíval se zamyšleným výrazem. „O něčem jsem uvažoval, tati.“

„O čem?“

„Možná bys se mnou zítra neměl chodit, až ty obrázky ponesu slečně Brightwellové.“

Nick nadzvedl obočí. „Chceš, abych počkal v autě?“

Carson se usmál, očividně se mu ulevilo. „Dobrý nápad. Takhle tě ani neuvidí.“

„Vážně se bojíš, že ti zkazím šanci dostat tvůj obrázek na tu výstavu, že jo?“

„Jenom prostě nechci nic riskovat.“

„Promiň, kamaráde. Mám svoje vlastní plány a nepromeškám dokonalou příležitost, abych s nimi pokročil, jenom kvůli tomu, že se bojíš, že ti nevystaví tvůj výtvor.“

No tak se nezajímá o rodinný podnik, no. Ale pořád je Harte, pomyslel si Nick. Je stejně cílevědomý a schopný dosáhnout svého jako všichni ostatní v rodině.

„Kdybys počkal v autě,“ navrhl Carson lišácky, „slibuju, že povím slečně Brightwellové, že si s tebou klidně může vyjít někam ven.“

Jedno motto rodiny Harteů v praxi, pomyslel si Nick s jistým obdivem. Když tě někdo zažene do kouta, zkus si vyjednat cestu ven.

„Dovol, abych si to vyjasnil.“ Zahákl palce za pás džínů a sklopil oči na svého syna. „Pokud budu souhlasit, že ti zítra půjdu z cesty, ztratíš za mě dobré slovíčko?“

„Má mě ráda, tati. Když ji o to požádám, určitě s tebou zajde na večeři.“

„Díky, ale ne. Možná že nepokračuju v rodinné tradici jako táta a děda, ovšem to neznamená, že nevím, jak dostat to, co chci.“

A Octavii Brightwellovou rozhodně chce.

Proto jsou také s Carsonem na delší dobu v Eclipse Bay, pomyslel si. Přijel sem, aby obléhal hrad pohádkové královny.

„No dobře, ale slib mi, že mi to nepokazíš.“

„Budu se snažit.“

Carson se rezignovaně vrátil k obrázku psa. „Myslím, že Winston potřebuje víc chlupů.“

Vybral si křídu a pustil se do práce.

Je dokonalý zbabělec.

Octavia se posadila v galerii na stoličku za prodejním pultem, podpatky sandálů si zahákla za vrchní příčku a bradu si opřela o ruce. Pozorovala telefon, jako by to byl jedovatý had.

Jedno rande.

Co by jí to udělalo, kdyby si jednou vyšla s Nickem Hartem?

Odpověď však znala. Kdyby přijala jedno pozvání, nejspíš by přijala i druhé. A pak by došlo na třetí, možná čtvrté. Dříve či později by s ním skončila v posteli, a to by byla ta největší chyba jejího života. Některé vzrušující zážitky byly prostě příliš riskantní.

V Portlandu se mu přezdívalo Bezcitný Harte. Povídalo se o něm, že se jeho vztahy omezují na diskrétní, krátkodobé aférky, jež vždycky skončí, kdykoliv jeho partnerka začne požadovat nějakou formu závazku.

Podle drbů, které zaslechla, Nick nikdy nejde se ženou do postele, dokud s ní nehodí „řeč“.

„Řeč“ prý obsahuje jasné, stručné vyjádření, jímž dává zřetelně najevo, že ho nezajímá cokoliv dlouhodobého jako například manželství. Ženy, které se rozhodly s Nickem Hartem vyspat, šly do toho vztahu s očima otevřenýma.

Povídalo se, že i když ho některá naláká do své postele, dávno před úsvitem zmizí. Podle klepů nikdy nezůstane přes noc.

Tady v Eclipse Bay, kde se drby o Harteových a Madisonových povýšily na umění, si byli obyvatelé jistí, že znají skutečný důvod té „řeči“. Podle místní mytologie byl Nick, jako opravdový Harte, neschopen se znovu zamilovat, protože dosud truchlil po svou milovanou Amelii. Někteří tvrdili, že je prokletý, odsouzený nepoznat další opravdovou lásku, dokud ta správná žena nezničí kouzlo, jež ho svazovalo. Řeči o tom, že se nikdy u žádné ze svých milenek nezdržel celou noc, jen přilívaly olej do ohně téhle legendy.

Samozřejmě že to nezastavilo nakupující v úzkých uličkách Fultonova supermarketu od probírání faktu, že by se měl Nick znovu oženit, aby svému synovi přivedl novou matku. Na poště a v železářství tvrdili totéž.

Jenomže Carson matku nepotřebuje, pomyslela si Octavia. Nick ho vychovává skvěle, alespoň podle ní. Chlapec byl tím nejsebejistějším, nejvyrovnanějším, nejdospělejším dítětem, s jakým se kdy v životě setkala. A o ženský vliv se nemusel bát. Carson měl štěstí na úzce semknutou, rozvětvenou rodinu, jež zahrnovala slepě milující babičku, prababičku a dvě tety, Lillian a Hannah.

Položila nohy na podlahu, zvedla se ze stoličky a postavila se před hlavní výlohu galerie. Ranní mlha se pomalu rozpouštěla, ale ještě zcela nezmizela. Přes ulici dokázala rozeznat jenom molo a blízký přístav. V pekařství Světelné tělo se svítilo a dál rozeznala i nepravidelné blikání rozbité neonové vývěsky místního baru. Jeho logo Kam slunce nesvítí se dalo jen stěží rozeznat.

Zbytek světla byl ztracený v moři šedavé mlhy.

Stejně jako její život.

Tělem jí projelo zachvění. Odkud se ta myšlenka vzala? Objala se pažemi. Do takových úvah se pouštět nebude, slíbila si v duchu.

Melancholie však byla varování, hlasité a jasné. Bylo na čase sestavit nové plány, chopit se své budoucnosti. Tady v Eclipse Bay se svým posláním selhala.

Je na čase jít dál.

Její poslání.

Celé měsíce si namlouvala, že sem přišla, aby napravila chyby minulosti. Na začátku si stanovila program, který jí dovoloval rozdělit svůj čas mezi tuhle galerii a hlavní pobočku v Portlandu. Jak však měsíce plynuly, nalézala stále více a více důvodů, proč své návštěvy v Eclipse Bay prodlužovat.

Dokonce ji nadchlo, když její asistentka utekla s tím malířem. Z náhlého impulzu svěřila portlandskou pobočku do schopných rukou důvěryhodné manažerky, sbalila si kufry a přestěhovala své osobní věci do malé chatky na útesu poblíž Tajné zátoky.

Co si to myslela? uvažovala.

Bylo očividné, že Harteové a Madisonové nepotřebují pomoct s uhlazením sporu, který její prateta Claudia Bannerová před tolika lety způsobila. Obě hrdé rodiny úspěšně hodily nesváry za hlavu i bez její pomoci. V posledních měsících došlo ke dvěma svatbám, jež klany spojily, a dva staří válečníci Sullivan Harte a Mitchell Madison nyní společně popíjeli kafe a pojídali koblihy v pekařství, kdykoliv Sullivan zavítal do městečka.

V Eclipse Bay ji nikdo nepotřebuje. Nemá důvod, aby se tu zdržovala. Je na čase odejít.

To se však snáze řekne, než udělá. Nemohla jen tak zabouchnout dveře galerie a zmizet uprostřed noci. Její podnik byl malý, ale prosperující, takže stál nemalé peníze. Bude ho muset prodat, a to možná chvíli potrvá. A pak tu byly její závazky vůči různým umělcům, jejichž práci vystavovala, a také slib, že uspořádá dětskou uměleckou výstavu.

Ta výstava byl její nápad. To ona vymyslela a zlákala členy Komise letních oslav v Eclipse Bay, aby ji zařadili do aktivit spojených s touto každoroční událostí. Projekt vyvolal obrovské nadšení. Věděla, že děti, které chtěly namalovat své obrázky, by byly zničené, kdyby výstavu zrušila.

Celkově vzato usoudila, vzhledem k prodeji galerie a splnění svých obchodních a občanských závazků, bude moci z Eclipse Bay odjet nejspíš někdy koncem léta. Do podzimu už bude někde jinde. Musí najít místo, kam bude skutečně patřit.

24

Jednoho slunečného dne na podzim stál Mitchell se Sullivanem na konci dlouhé verandy obíhající Sen. Oba drželi v jedné ruce sklenky šampaňského. Hole jim jedna vedle druhé visely přes zábradlí. Ze svého vyvýšeného místa měli dokonalý výhled na novomanžele, kteří se svědomitě propracovávali zdánlivě nekonečnou frontou gratulantů.

Na Nickovu a Octaviinu svatbu přišlo celé městečko, od současného starosty a jeho pravděpodobného nástupce a jeho ženy až po Surovce Eugenea a Kreténa Dwaynea.

„Celou dobu jsem věděl, že k nám Octavia patří,“ konstatoval Mitchell.

„Ohledně tohohle se s tebou hádat nebudu.“ Sullivan se sám pro sebe pousmál při pohledu na Nicka stojícího blízko Octavie, jednou paží ji ochranitelsky a majetnicky objímal kolem pasu, druhou si potřásal rukou s dalším gratulantem v řadě. „Octavia, Nick a Carson jsou už rodina.“

Mitchell pohlédl na Rafea a Hannah, na níž už bylo znát těhotenství. Oba pilně dohlíželi na švédské stoly.

„A další přírůstek do rodiny je na cestě,“ oznámil hrdě. „Brzo budu mít svoje pravnouče.“

„Nejspíš víc než jedno,“ prohodil Sullivan suše. Mávl ke Gabeovi a Lillian, která stála vedle Jeremyho a Gail. „Mám dojem, že ten narůžovělý nádech na Lillianině tváři poznávám.“

„Jo?“ Mitchell sledoval směr jeho pohledu a uchechtl se. „Myslíš?“

„No jasně.“

Mitchell upil trochu šampaňského a ušklíbl se té chuti. „Mám dojem, že Rafe říkal, že v zimní zahradě schoval nějaký pivo. Mrknem se, jestli ho najdem?“

„Dobrý nápad. Tohle chutná jako šumivá voda, což je hrůza, vzhledem k tomu, že čirou náhodou vím, co to stálo.“

Vzali hole a obešli roh verandy k vedlejšímu vchodu. Kolem nich se prohnal jasně červený balonek. Z otevřených dveří vyrazil raneček stříbrné a šedé. Malý knírač popadl balonek do tlamičky a běžel dál, plnou rychlostí mířil na trávník.

Carson a Anne rozrazili dveře a hnali se za psíkem.

„Vrať se, Tycoone,“ zavolal Carson. „Máš ten míček chytit a přinést mi ho, když ti ho hodím. Nemáš s ním utíkat.“

„Zeb vždycky přinese to, co mu hodím,“ prohlásila Anne s veselou nadřazeností. „Je to vážně chytrý pejsek.“

„Tycoon je chytrý,“ informoval ji Carson, zatímco sbíhal po schodech. „Prostě ještě neví, jak na to. Winston ho to naučí.“

Winston rozvážně vyběhl ze dveří a následoval Tycoona, Carsona a Anne s jistou autoritou a ostražitostí.

Sullivan sledoval, jak skupinka psů a dětí pobíhá po trávníku, aby uprchlíka Tycoona chytila. „Přísahám, že ten Hannahin pes musel být v minulém životě nějaký komorník nebo chůva, podle toho, jak na ty děti dohlíží.“

„To je fakt.“

Vešli do vestibulu Snu a vykročili do zimní zahrady. Pivo tam opravdu bylo, spokojeně odpočívalo v bedýnce plné ledu.

Mitchell podal jednu lahev Sullivanovi a druhou otevřel pro sebe.

Oba se dlouze napili.

„Stokrát lepší než nějaký šampaňský,“ konstatoval Mitchell.

„To je fakt.“

Přistoupili k oknu a vyhlédli na tu šťastnou scénu.

„Víš ty co,“ ozval se Mitchell, „nebylo to vždycky snadný, ale nakonec jsme to zvládli, ty a já.“

„Zvládli jsme to výborně,“ souhlasil Sullivan. „Vydrželi jsme do úsvitu.“

Table of Contents

copyright

titul

Prolog

Věnování

1

24