Jana Menadel

Láska cez internet

Ukážka z elektronickej knihy

O autorke

Mnohí si položíte otázku, že kto a čo SOM vlastne?

Som obyčajná žena v zrelom veku. Som pracujúcu žena, som matkou dvoch detí, som starou matkou jednej vnučky, som cítiaci a milujúci tvor na tejto planéte a som hlavne spisovateľka. Tou určite som, aj keď som doteraz nevydala žiadnu svoju knihu. No ja to tak cítim, že mám čo ponúknuť čitateľom. Píšem už dlhé roky. Mám rozpísaných mnoho príbehov zo svojho života, pretože JA píšem LEN zo svojho života. Vyšlo mi niekoľko príbehov z pracovnej oblasti na internete. Taktiež jedna poviedka v časopise (aj s mojim prvým honorárom) a jednu svoju poviedku som prihlásila do súťaže „mám talent“. Síce som nič nevyhrala, no nešlo mi o to. Skôr som „prekročila rubikon“ a poslala tam svoje malé dielo. Dokážem napísať denne jednu poviedku o udalostiach, ktoré som prežila v ten deň. Veď každý deň je ako „malý krátky život“ – ránom začína a nocou končí. Mám v hlave toľko príbehov, že skutočne nastal čas „vypustiť ich von“. A verím, že sa mi to tento krát už podarí.

Ako prvotinu chcem ponúknuť čitateľom tému najkrajšiu – tému lásky. A sú ňou moje príbehy zo zoznamovania sa cez internet, nakoľko som už dlhé roky bez partnera a tento spôsob zoznamovania je dnes bežný a dá sa povedať aj najjednoduchší. Totiž zoznámiť sa s partnerom priamo v reálnom živote počas dňa je niekedy (alebo rovno môžem konštatovať – že takmer vždy) nemožný. Ako ja často odpovedám svojim priateľkám alebo priateľom na ich otázku: „Ako je možné, že si stále sama? Taká pekná žena a nemá priateľa milenca?“ touto odpoveďou: „Prečo som stále sama? No asi preto, že ráno keď vyjdem z domu, tak tam nik na mňa nečaká. Síce v električke sa obzerám, no ani tam nie je. V práci som ho ešte nestretla a to isté sa opakuje aj cestou domov. Preto som stále sama.“

Vo svojom živote som mala „zatiaľ“ štyroch mužov, ktorí v ňom zohrali veľmi dôležitú úlohu

Prvým bol Jarko, môj prvý muž s veľkým M. Poznali sme sa od našich 17-tich rokov spolu takmer 4 roky. Jemu som darovala svoj „panenský vienok“ a veľmi som ho milovala. O ňom som napísala svoju poviedku, ktorú spomínam vyššie a ktorú som poslala do súťaže. Totiž tento muž ma po našom rozchode hľadal takmer 40 rokov a nakoniec našiel. Neuveríte, ako som to prijala a aké bolo naše stretnutie po tých rokoch. Už teraz sa mi tlačia slzy do očí, keď si na to spomeniem. Celý príbeh je prekrásny a určite ho tiež zahrniem do niektorej z mojich ďalších kníh.

Druhým mužom bol môj manžel Anton, s ktorým som žila rovných 20 rokov. Život s ním bol pestrý a niekedy veľmi ťažký. Prežili sme spolu veľa krásneho, no posledné dva roky manželstva boli katastrofou a skončili sa takmer tragicky, nebyť pomoci tam zhora. Na pojednávaní o rozvode som rozplakala svojim životným príbehom nielen sudkyňu, ale aj kurátorku a aj seba a môjho ex. Ale o tom tiež neskôr.

Tretím mužom bol Ľubo, s ktorým som žila už po rozvode takmer 4 a pol roka. Príbeh s ním je na krásny dlhý román a ja ho určite napíšem. Tešte sa. Bude tam toľko smiechu, ale aj sĺz.

A zatiaľ posledným štvrtým mužom v mojom živote bol Peter. S ním som žila takmer 3 a pol roka. Aj tento príbeh si tiež zaslúži pozornosť ako „výstraha“ pred mužmi, ktorí síce priznajú, že sú ženatí, no svoj sľub rozviesť sa nemajú vôbec v úmysle. Skôr naopak, nasťahovať sa do bytu, oberať vás pomaly o všetko – peniaze, majetok, lásku ... A keď „prekypí hrniec“ a vy už ste na konci zo silami, tak jednoducho odídu a viac sa nevrátia. Bez slovka – odpusť, prepáč. Aj o tomto bude raz dlhý príbeh.

Poďakovanie

Chcem poďakovať všetkým ľuďom, ktorých som doteraz v živote stretla. Tak ako to boli moji rodičia, moji súrodenci, moje deti a moji priatelia. Nebyť nich, tak by som tu nebola ani ja a ani moje príbehy a osoby v nich. Chcem poďakovať mojim deťom, ktoré ma „držia nad vodou“ a sú zmyslom môjho života. A hlavne mojej priateľke Katke, ktorá ma už dlhé roky nabáda, aby som svoje príbehy nenechávala len tak „ležať ľadom“, ale aby som ich vydala knižne. Totiž ona pozná celý môj životný príbeh. A skutočne žasne nad tým, čo všetko som prežila a veľmi ma za to obdivuje. Stále mi zdôrazňuje, aká som úžasná žena, ktorá si v živote prešla toľkými úskaliami a nikdy to nevzdala a hlavne obdivuje moju SILU ŽENY. Verí, že môžem svojimi príbehmi inšpirovať iné ženy, ktoré prežili niečo podobné.

Katka, patrí ti moje veľké ĎAKUJEM.

Láska cez internet

Úvod k vydaniu:

Milé dámy (prípadne aj páni). Predpokladám, že sa vám táto moja knižočka dostala do rúk nie náhodou (totiž náhody neexistujú), ale s určitým zámerom. Zrejme máte tiež veľa skúseností zo zoznamovania sa cez internet, alebo jednoducho vás zaujal názov tejto knihy, ktorý som si požičala z rovnomenného filmu. Či je to už tak, alebo inak, som veľmi rada, že si prečítate moje vlastné príbehy a skúsenosti, ktoré som zozbierala za takmer 15 rokov zo zoznamovania sa cez internet. Tí, ktorí pri čítaní budete krútiť hlavou a bude sa vám zdať, že som veľmi ľahkovážna, nezodpovedná žena, ktorá rýchlo nadväzuje milostné romániky a odsudzovať ma za to, tak ma súďte. Ja sa za to na vás hnevať nebudem. No opak je pravdou. Schválne tu uvádzam príbehy, kde som zažila aj intímne stretnutia, pretože tých obyčajných len pri káve bolo oveľa viac a neboli tak úsmevné, alebo niečím zaujímavé, ako tieto. A samozrejme nechcem týmto nejako zosmiešniť alebo znevážiť týchto pánov. Každý sme nejaký. Každý sa správame tak, ako najlepšie v danej chvíli vieme. A to, či sa nám toto správanie páči, je už vec názoru. A ja vám váš názor na nich a na mňa neberiem. No verím, že väčšina z vás sa na týchto príbeh zabaví, prípadne budú so mnou súcitiť a vyronia možno aj nejakú tú slzičku.

Teraz, keď píšem tieto riadky, som v procese, kedy som ešte stále sama, no našla som si jedného výborného kamaráta. Ako ináč, cez internet. Síce sa poznáme len z písania, no máme veľmi veľa spoločných záujmov, no osobne sme sa ešte nestretli. No verím, že aj to bude. Zatiaľ nás delí diaľka. On je z Košíc a ja z Bratislavy. No ak niečo veľmi chceme, celý vesmír sa spojí, aby sme to dosiahli. A ja tomu verím. Ale nepredbiehajme a poďme postupne k mojim príbehom.

1. príbeh:

Juraj (Angličan)

Tento pán bol moja „prvotina“ zo zoznamovania sa cez internet. V manželstve, v ktorom som bola celých 20 rokov a skončilo sa rozvodom, som práve prežívala veľkú krízu. Nebudem tu rozvádzať celý svoj životopis (to si dovolím opísať v ďalšej knihe, ktorú mám v pláne napísať), no bolo to presne po 19. rokoch, kedy naše spolužitie dostávalo vážne rany. Manžel viac ako predtým holdoval alkoholu a hraniu na automatoch a ja som už prestávala veriť, že sa to niekedy skončí. O láske sa už nedalo ani hovoriť, chodieval často „spitý pod obraz boží“, a ja som stále túžila po láske, porozumení, nehe. Časté hádky viedli k úplnému odcudzeniu. Stále častejšie som bola sama doma a tak som sa raz rozhodla, že si nájdem niekoho, s kým by mi bolo dobre. Vôbec som vtedy nemyslela na žiadnu neveru, len som chcela niekoho, komu by som mohla každý deň „virtuálne“ porozprávať, ako sa mám, čo robím, čo ma trápi a tak. A vtedy som urobila ten prvý krok – prihlásila som sa na nejakú zoznamku. Už si presne nepamätám, ktorá to bola. Hľadala som priateľstvo. A zrazu sa mi ozval jeden muž, volal sa Juraj, mal 44 rokov (ako vtedy ja) a začali sme spolu virtuálne komunikovať. Písal mi, že je rozvedený, že má tri deti a ja som mu tiež popisovala svoje pocity. Každý deň som sa doslova tešila do práce, že si tam nájdem pekný pozdrav od neznámeho muža. Raz ma požiadal, aby som mu poslala fotku. No ja som vtedy žiadnu nemala v počítači, tak som poprosila kolegu, aby ma v práci odfotil. Pamätám si presne na ten deň, ako som prišla v čiernych nohaviciach a takom tigrovanom tričku do práce, ako ma „šteloval“ vo svojej kancelárii, aby fotky boli čo „naj“. Veľmi som sa toho obávala, čo povie, keď ma uvidí. Totiž nikdy som sa necítila byť nejakou krásavicou, skôr takou obyčajnou priemernou ženou. No keďže mi on poslal svoju fotku a bol na nej veľmi sympatický, nechcela som ho sklamať a tak som mu poslala svoje fotky. Tiež si veľmi dobre spomínam, ako som tŕpla, čo povie, keď ich uvidí. No všetko dopadlo dobre, vyjadril sa veľmi pozitívne. Náš vzťah bol vcelku fajn až do chvíle, keď mi oznámil, že by sa rád so mnou stretol, no žiaľ že to nie je možné. Nechápala som prečo. Jeho romantické ponuky na prechádzku po nábreží Dunaja boli tak krásne, že niekedy som si pritom aj tichučko poplakala. A zrazu tvrdá realita – oznámil mi, že žije veľmi ďaleko od Bratislavy – v Londýne. Plakala som a veľmi. Totiž ja som sa do neho za ten čas zaľúbila. Aj on to vycítil a tak sme si začali aj telefonovať. Skoro každý deň mi ráno do práce zavolal. Bolo to úžasné počuť ho naživo, ako je rád, že ma spoznal. A všetko vyústilo do niečoho prekrásneho – povedal mi, že príde na dovolenku za svojimi deťmi a že by bol veľmi rád, keby sme sa stretli. Ja som od šťastia ani nedýchala. Ako sa blížil deň jeho príletu, bola som stále viac a viac napätá. Poslal mi presné inštrukcie, ktorým letom priletí, presný dátum, jeho číslo mobilu a v závere bola prekrásna veta, na ktorú si veľmi dobe pamätám: „Už môžeš strihať meter, už je to len za pár dní.“ Tá radosť sa ťažko popisuje, no ja som lietala od šťastia. Tento dlhý mail som si vytlačila a čítala som si ho denne snáď aj sto razy. Bol to pre mňa taký poklad, že som ho nosila vytlačený v kabelke. No - a to som nemala ... teraz to už viem, no vtedy ma to vôbec nenapadlo, že robím niečo zlé. Veď som nikoho nepodvádzala, len som chcela trošku šťastia. Pamätám si ako keby to bolo včera. Bola noc, asi tri hodiny, prišiel môj bývalý manžel domov, samozrejme ako v poslednej dobe pod vplyvom alkoholu. Počula som ho, ako išiel z kuchyne do haly, kde som mala kabelku, niečo tam šmátral, odišiel späť do kuchyne a vtedy sa to začalo. Najprv som nechápala, čo robí, no neskôr mi to prišlo. Totiž on hľadal cigarety a našiel kus papiera, tak ho vzal a prečítal. Áno, to bol ten osudný mail od Juraja. Počula som len mužove výkriky a nadávky: „Tak ty máš milenca? A Jurko sa volá? Ahá???“ Vybehla som za ním do kuchyne, aby som ho utíšila a aby nezobudil naše spiace deti. Ten výraz v jeho tvári nezabudnem do smrti. Nakričal na mňa, ako keby som bola posledná nevernica na svete. Zbytočne som sa mu snažila vysvetliť, že to je len priateľ, s ktorým si píšem cez internet. Jeho to nezaujímalo, on to bral akože mám milenca. Tak som mu povedala, že ber to ako chceš, aj tak už nežijeme spolu dlhšiu dobu, aj tak ťa už nemám rada a že sa s ním aj tak rozvediem. No a čo sa stalo potom? To si nechám pre seba, alebo možno na príbeh, ktorý bude námetom pre moju ďalšiu knihu. No aby ste nezostali bez toho podstatného. S Jurkom som sa stretla počas jeho dovolenky asi dva razy a žiaľ to skončilo. Aj tak by to nemalo budúcnosť, on tam a ja tu. No veľmi som ho ľúbila a dodnes som na neho nezabudla. Už nikdy som o ňom viac nepočula a nikdy som ho nestretla.

Medzi týmto vzťahom a mojimi ďalšími som ukončila manželstvo rozvodom. Počas krušných chvíľ rozvodových som veľmi schudla a vraj mi to prospelo na kráse (to citujem niektoré moje priateľky, ktoré ma stretli po dlhšom čase). Ako sa hovorí, všetko zlé je na niečo dobré. Moja váha sa vrátila na váhu spred 20 rokov, mala som zase 53 kg. Síce o dvadsať rokov som bola staršia, no cítila som sa na svoj vek veľmi dobre. Akurát moja psychika dostala parádne na frak. No ja som stále chcela žiť ďalej, veď som mala dve deti, 45 rokov, peknú postavu a chuť milovať a byť milovaná. A preto som znovu stavila na internet. A tu začínajú moje príbehy zo zoznamovania sa. Bolo ich veľa a dodnes trvajú. Vyberám len niektoré, ktoré sa mi najviac vryli do pamäte. Zrejme som „nenapraviteľná“, no aspoň mám veľa „podkladov“ na písanie. Verím, že sa pri čítaní veľa razy aj zasmejete, možno aj veľa razy pokrútite hlavou nad mnou – no skutočne je všetko „pravé, nefalšované, reálne“. Nič som si nevymyslela, všetko som skutočne prežila.

Tak poďme postupne na to.

2. príbeh:

Paľko (mal ma rád svojim spôsobom)

Začal mi písať jeden starší pán. Starší ako starší, no odo mňa asi o 7 rokov starší. Volal sa Paľko. Písali sme si pár dní a jedného dňa sme sa dohodli, že sa stretneme. Miesto stretnutia – Šafko (Šafárikovo nám.), prídem tam autobusom č. 50 (vtedy tam ešte mal konečnú). Vraj ma bude čakať na zastávke. Poznávacie znamenie – modré rifle, modrá vetrovka, modrá šiltovka, fúzky a modré oči. Už ako sa blížil autobus k zastávke, hneď som ho zazrela. Vystúpila som, hneď sme sa spoznali, pretože ma poznal z fotografie. Podanie ruky, bozk na líce, ponuka svojho ramena a vyrazili sme. Na jeho otázku: „Kam ideme?“, som len tíško odpovedala: „Kam chceš, niekam do tepla.“ Totiž bol sychravý jesenný večer. Pozval ma do pivárne, pretože bol pivár. Síce nie až taký, ako môj bývalý, no mal ho rád. Pamätám si, že veľmi galantný nebol. Sama som si dávala dole kabát, no vtedy to pre mňa nebolo dôležité. Objednal pivo a ja som sa opýtala, či mu nebude prekážať, že fajčím. Odpovedal, že nie. Strávili sme spolu niekoľko hodín a potom sa ma opýtal, či by som nešla k nemu domov. Býval kúsok v starom meste so svojou staručkou matkou, o ktorú sa vlastne staral. Pod vplyvom niekoľkých vypitých pív som súhlasila. Bol vcelku šarmantný, mal veľmi pekné modré oči, aj jeho úsmev bol veľmi šibalský, tak som privolila. Veľmi som túžila milovať a byť milovaná a preto som si povedala – no a prečo nie? Veď nič nerobím zlé. Sme dospelí ľudia, načo čakať. Život letí ako voda, tak prečo nevyužiť ponúkanú príležitosť? Prišla som k nemu domov, bolo už niečo po ôsmej večer. Spravil mi kávu, aj ponúkol niečo jesť. Pustil príjemnú hudbu, sadol si ku mne, objal ma a začal bozkávať. Boli to veľmi horúce bozky, ktorým som jednoducho neodolala. Ani neviem ako, a už sme boli vedľa seba v posteli nahí. Milovanie bolo úžasné, slastné. Po skončení sme sa išli osprchovať, ja som sa obliekla a išla domov. Bol milý, odprevadil ma na autobus, rozlúčili sme sa bozkom a prianím skorého ďalšieho stretnutia. Náš vzťah pokračoval ešte niekoľko týždňov, no stále to bolo všetko rovnaké. Piváreň, pivo, milovanie u neho doma, odchod v nočných hodinách ..... a najviac, čo mi vadilo bol jeho nevysvetliteľný „chlad“ voči nejakým nežnôstkam. Na moju otázku: „Máš ma rád?“ bola jeho odpoveď: „Keby som ťa nemal, tak nie sme tu spolu.“ No nikdy mi nevedel ináč prejaviť náklonnosť, žiadnym slovkom. Stále opakoval výraz: „Mám ťa svojim spôsobom rád“. No ja som tomu nerozumela. Ja som doslova žobronila o vyznanie, no nikdy som sa ho nedočkala. Pár krát sme boli spolu aj v kine alebo divadle, no stále bez niečoho, čo by ma hrialo pri duši – bez milého pohladenia, pekného slovíčka .... V tom období som sa aj sťahovala do nového bytu a tiež som potrebovala chlapskú pomoc, no od neho som sa jej nedočkala. A tak som sa rozhodla – dosť, stačilo! Síce dnes priznávam, že som bola zbabelá a ukončila som to cez mail, no v ňom som dokázala veľmi úprimne vyjadriť svoje pocity a túžby, ktoré mi on nedokázal splniť. A až po tomto maili som dostala od neho niečo veľmi prekrásne – no bolo už neskoro. Mail, ktorý mi poslal, bol písaný zo srdca. Síce prišiel až po dvoch dňoch, kedy aj on pocítil, čo vo mne stratil, no bol prekrásny. Mám ho doma uložený vytlačený. Tu je jeho obsah, skrátený, posúďte samy: „Už dva dni sa odhodlávam k tomuto mailu, premýšľam, analyzujem, trošku ma to zobralo, ale to nič – po zásluhe. Naozaj ti doprajem ten tvoj vysnívaný pocit lásky, hovorím to úprimne, dnes nebude v mojich riadkoch žiadna irónia. Naozaj ti prajem všetko dobré!! Išiel som dnes aj do kostola, ale akurát bola slávnosť konfirmácie pre 42 detí, takže to boli mimoriadne bohoslužby, tak som odišiel na pivo. A dozvedel som sa, že jeden z mojich „ponorkových“ kamarátov (Ponorka je názov pre jednu krčmu blízko „šafka“) zomrel, dostal infarkt. Viac zlých správ v tomto týždni, ale čo už, tak to chodí ... Ďakujem ti za všetko pekné, čo som s tebou prežil a prosím ťa, odpusť mi tie chvíle, keď som ti ubližoval. Áno, v mojich mailoch i slovách bolo plno irónie, uštipačnosti, skepticizmu atď. Odpusť mi. Ty si síce občas „vystrájala“, ale ja som ti určite ublížil viac ... A pritom – a znovu zdôrazňujem, že dnes všetko bude úprimné – keď som hovoril, že ťa mám svojim spôsobom rád a že mi je s tebou dobre, bola to naozaj pravda. Žiaľ ja som už taký, že sa mi ťažko hovoria takéto slová a ty si to musela so mňa dolovať ... Akosi som si adekvátne nevážil to všetko, čo si mi dávala, akosi som to bral ako samozrejmosť – bol som hlupák! A uvažoval som len v tej rovine, že ja sa nemôžem k tebe nasťahovať a ty sa nemôžeš ku mne – bol som hlupák! Áno, z tvojho hľadiska máš pravdu, že som ti zavolal len keď som potreboval spoločnosť, do divadla, do kina, na pivo ...Ľutujem, že som si vtedy, keď si sa sťahovala, nezobral dovolenku, mal som ti ísť pomôcť, bol som hlúpy sebec – odpusť Na rok 2004 nikdy nezabudnem. Naozaj ti prajem, hoci ma to bolí a sú to ťažké zvieravé pocity pri srdci aj okolo žalúdka, ale časom to, ako si povedala „prechodím“, čo bolí, to prebolí, dokonca aj takého idiota ako som ja. Drahá, ešte raz ti prajem všetko dobré a ešte raz mi odpusť moje správanie – však za každým zlým činom príde aj trest. Tak mi treba! Ja na teba nikdy nezabudnem. Bolo to síce len pol roka a celé akési „talianske“, ale pekné a nezabudnuteľné!!! Budeš mi chýbať, ale: mea culpa, mea culpa, mea maxima culpa!!! Prosím ťa o jedno – zostaňme kamarátmi a spomínajme len na to pekné. Prosím. A ak usúdiš, že by sme sa mohli stretnúť a porozprávať sa ako kamaráti, dať si niekde 2 pivá, alebo ak budeš mať čas a chuť sa ísť trochu pobicyklovať, tak mi zavolaj. Rád sa s tebou – vo všetkej počestnosti – stretnem. Si fantastická žena! – a ja len taký „durák“.“

Priznám sa, viac som sa už s ním nestretla. Ani fyzicky, ani na zoznamke. Sklamanie bolelo ešte nejaký čas. No ja som sa znovu odrazila a išla som ďalej. Stále ma poháňala túžba, že raz to už bude „to pravé orechové“. No to som si len myslela, ešte dlhé roky sa opakoval a opakuje podobný scenár, ako tento predošlý. Takže poďme ďalej ...

Počas vzťahu s Paľkom som sa pokúšala odučiť fajčiť. Závislosť, s ktorou som síce dodnes neskončila, no v tom období bola o to nepríjemnejšia, že ma „oberala“ (a stále oberá) o veľa financií. A počas rozvodu a po ňom som mala dosť veľké problémy s utiahnutím domácnosti, keď som ostala s dvomi takmer dospelými deťmi v malej dvojgarzonke len s mojim príjmom. Preto som hľadala nových priateľov cez internet, ktorí už prešli odvykacou kúrou a medzi nimi bola ja jedna Helenka, s ktorou som sa spriatelila a dlhé roky sme nimi aj boli. Tiež bola rozvedená, takže ma vedela veľmi dobre pochopiť. Jedného dňa, ako sme sa bavili o vzťahoch, mi naznačila, že u nich v práci robí jeden chlap, rozvedený, sympatický, že má záhradku a tak ... a že by ona zorganizovala nejaké stretnutie. Slovo dalo slovo, zoznámili sme sa. Celý vzťah trval veľmi dlho – štyri a pol roka. Ten tu nebudem rozpisovať (už som sa o ňom zmienila v úvode knihy). No bol to vzťah, v ktorom som možno viac „milovala“ jeho záhradku, ako jeho. Priznávam to teraz spätne bez mučenia. Ľubo bol veľmi jednoduchý a na môj vkus dosť prostý človek, bez väčšieho vzdelania a rozhľadu. Skákal, ako som ja pískala. Milovanie s ním malo veľký kus vášne, no to bolo asi tak všetko. V jeho záhradke som sa cítila najlepšie. Tam som dokázala celé dni sadiť, plieť, upratovať, slniť sa a do sýtosti oddychovať. No to bolo asi tak všetko. Naše rozhovory boli veľmi „plytké“ a aj stretnutia sa odohrávali poväčšine v reštauráciách pri pive. Celý náš vzťah skončil tým, že sme si už nemali čo povedať. Sklamal ma ako muž, ktorý si ma nezastal, keď som to najviac potrebovala (príbeh s jeho matkou je priam úchvatný ... napíšem určite). Následne jeho odmietanie nášho rozchodu, čo spôsobilo, že som musela dať na neho trestné oznámenie za sústavné obťažovanie Definitívny rozchod bol na jeseň roku 2007, presne 31. októbra. Vtedy som mala pocit, že som sa doslova „odtrhla z reťaze“. To dlhoročné pripútanie bolo niekedy aj veľmi príjemné, no ja som chcela od života viac. Prešli Vianoce, sviatky pokoja a mieru a mne znovu chýbala tá krásna láska, a hlavne človek, s ktorým by sme si rozumeli aj mentálne, mali spoločné záujmy, témy na rozprávanie. A priznávam, aj sexuálny objekt, chlap a milenec, ktorý mi veľmi veľmi chýbal. A tak som zase „oprášila“ klávesnicu a vydala sa na zoznamku.

ISBN 978-80-972643-4-5

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

O autorke

Poďakovanie

Láska cez internet

Juraj (Angličan)

Paľko (mal ma rád svojim spôsobom)