Život v Paříži, můj splněný sen (ukázka)
Author: Lisa Anselmová
Date: 2017-05-04 22:00:00+00:00
Publisher: Nakladatelství JOTA

Vydáno ve spolupráci se St. Martin’s Press, LLC. Všechna práva vyhrazena.

My (Part-Time) Paris Life

Text copyright © Lisa Anselmo, 2016

Translation © Ina Leckie, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-171-6

ISBN mobi 978-80-7565-172-3

Pro mámu

Paříž… příliš skutečná a příliš krásná.

Sáhne po vás a otevře vám duši do široka, a tak to už zůstane.

Američan v Paříži

Café L’ingénu, 11. arrondissement, Paříž

Co si o sobě vůbec myslíš?

Tahle fráze asi dokáže zabránit v podniknutí něčeho velkého více lidem, než jakákoli jiná. Co si o sobě myslíš, že chceš ještě víc? To máš vážně pocit, že si to zasloužíš?

Říká se, že velká, silná osobnost lidi inspiruje, ale ve skutečnosti to funguje vždycky jen v případě velké osobnosti někoho jiného, někoho, kdo žije v jiném světě, někoho, o kom jsme viděli film. Jako je třeba Gándhí.

Ale silná osobnost někoho blízkého? Naše? Moje vlastní? Brrr, to je snad horší než strčit ruku do kbelíku plného živých krabů, jak kdysi řekla jedna moje známá. Jen si zkuste vyrazit za něčím víc a všichni kolem po vás chňapnou a budou vás tahat zpátky do takzvané reality.

Možná je za tím závist – nebo obava, že se tak ukáže mnohem lepší řešení. Protože jakmile jednou člověk ví, že existuje lepší řešení a nepokusí se ho najít, život na dně kbelíku se stane nesnesitelným. A kdo by po něčem takovém toužil? To radši pěkně zůstat tam kde jsme, tam, kde je nám ta mizérie důvěrně známá a teploučká. Kde si můžeme říkat, že takhle to stačí a že bychom měli být vděční za to, co máme.

Moje máma chtěla pro sebe něco víc. Zamlada snila o tom, že bude výtvarnice. Talent opravdu měla. Když jí bylo asi tak deset, narazila jednoho dne na reklamu, jakých bývalo v té době v novinách a časopisech plno, byl tam v ní obrázek třeba piráta nebo želvy a titulek lákal: „Nakresli mě a vyhraj 2 roky studia na výtvarné škole!“ Člověk nakreslil co nejvěrnější kopii toho obrázku a poslal ji na uvedenou adresu. A pak „vyhrál“ zápis do výtvarného kurzu a dostal všechny možné výtvarné potřeby, ale k nim taky účtenku. Moje máma byla tenkrát samozřejmě ještě příliš malá, než aby to pochopila, její touha ji nutila chopit se té šance; bylo to snad to nejodvážnější, co v životě zkusila. A její rodiče udělali přesně to, co by udělali i všichni ostatní imigranti z doby velké hospodářské krize: vyděsili se a ucouvli. Děda si musel ze svého mizerného platu zedníka najmout i advokáta, aby dceru z té smlouvy vyvázal. A to byl konec jejího snu, jednou provždy.

Když mi bylo asi tak stejně, co mojí mámě v době té události, udělala jsem málem to samé. Já jsem snila o tom, že se stanu spisovatelkou, a tak jsem vzala svůj vlastní román, sto čtrnáct rukou psaných stránek, a poslala ho do vydavatelství, které mělo inzerát v časopise Tiger Beat. Po přečtení mého díla mi napsali, že by to moc rádi vydali, a jestli bych jim tudíž mohla poslat ověřený šek na sto padesát dolarů. Mí rodiče ten dopis otevřeli a přečetli dřív než já, takže mi rovnou udělili přednášku o riskování, která pro mě ovšem nebyla tak inspirativní, jak si asi mysleli: řekli mi, že jestli to myslím vážně, tak mi pomůžou vyhledat seriózního nakladatele, ale cosi v jejich chování jako by křičelo: No to tedy pozor! S tím ani nezačínej! Ještě dlouhá léta jsem pak na psaní vážně ani nepomyslela.

Co si to o sobě vůbec myslíš?

Ten pocit ruky v kbelíku krabů se přenáší z generace na generaci. I když jsem chtěla udělat přesně to, co předtím má matka, nemohla ona zareagovat jinak, než jak se sama naučila od svých rodičů, a tak mě strhla z toho děsivého neznáma zpátky do bezpečí své náruče.

Vnímáme něčí velikost jako něco cizího, hrozivého, dokonce nám připadá jako něco špatného, nejen u ostatních, ale i u sebe. Učíme se, že nejvznešenější rys je pokora, jenže si pokoru zaměňujeme s uhýbáním před světem. Vždyť i Gándhí vedl svůj národ, a přece to dělal s pokorou.

Být naplno sám sebou, vyjít do světa s náručí rozpřaženou a očima dokořán – to je síla osobnosti, kterou mám na mysli. Vědět, že si zasluhuji spokojenost a štěstí.

Moje máma nevěděla, že si spokojenost a štěstí zaslouží, a předala ten dojem i svým dcerám. Mohla nám donekonečna vykládat, jak jsme úžasné, stejně jsme toho víc pochytily z toho, jak zacházela sama se sebou. Však víte, ono tolik nesejde na tom, co říkají ti druzí. Nakonec to vždycky skončí větou: „Zrcadlo, zrcadlo, pověz mi…“

Může to být moment, kdy člověk konečně odejde ze zaměstnání, které je pro něj jen slepou uličkou, kdy se vymaní z nevydařeného manželství, kdy se pustí do podnikání – ať už je to cokoli, v ten okamžik si zkrátka uvědomí, že dál už takhle nemůže žít: celý den se mu motá hlava, nemůže spát, nedokáže se zbavit tísnivé úzkosti. Jediné, co ho žene vpřed, je sen o něčem lepším, o něčem víc. Člověk se k němu upne, a to mu pomáhá brodit se dál vším tím bahnem, v němž uvízl. A říká si: jednou. Jednou ten krok udělám, a pak teprve začnu doopravdy žít.

Jenže člověk čeká. Čeká na chvíli, kdy se všechno tak nějak pěkně samo uspořádá, kdy si bude připadat silnější, kdy bude mít víc peněz. Pak bude připravený učinit tu změnu. Jenže já tvrdím, že taková chvíle nikdy nenastane. Protože vy nečekáte, až budete připravení; čekáte, až vám někdo jiný udělí svoje svolení. Tak na to rovnou zapomeňte. Prostě se začněte hrabat z toho kbelíku ven.

Já jsem se nakonec vyhrabala – když jsem byla až na dně a nemohla jsem se vydat nikam jinam, než vzhůru. A když jsem se vyhrabala až na okraj kbelíku, přepadla jsem do Paříže.

Tehdy se to všechno změnilo.

.

ČÁST 1

Existuje život po životě?

1. kapitola

Naděje se nakonec vynoří

Moje matka byla ta nejkrásnější žena na světě. Hotová Audrey Hepburnová, štíhlá, šik, elegantní, upravená, vždycky se rty namalovanými rudou rtěnkou. Bývalo mi líto ostatních dětí, protože jejich maminky nebyly jako ta moje. Máma byla ve všech ohledech dokonalá.

Tedy aspoň do svých čtyř let jsem o tom byla přesvědčená.

Jednou ráno jsem se dívala, jak se máma maluje; to se mi moc líbilo, hlavně to, jak si jedním plynulým tahem dělala oční linku, jemně prohnutou ve vnějším koutku oka. Byla nádherná; byla jako princezna.

„Šeredo,“ řekla vtom svému odrazu v zrcadle.

To slovo rázem obrátilo celý můj svět vzhůru nohama. Všechno, v co jsem do té chvíle věřila, se najednou rozletělo do všech stran. A má mysl se to snažila honem posbírat, udělat v tom zase pořádek. Jestli je máma škaredá, tak jaká jsem potom já? Jestli není dokonalá a krásná moje máma, tak kdo potom?

V ten den jsem zjistila, že existuje něco jako pocit méněcennosti.

Ale už den předtím jsem nějak vytušila, že je máma v hloubi duše nespokojená. Ne, že bych si to plně a jasně uvědomovala, na to jsem byla moc malá, ale vnímala jsem ve vzduchu něco, co mě znepokojovalo.

Máma se předtím vůbec nechtěla stěhovat z dvoumilionové, životem kypící metropole Buffalo ve státě New York, kde žili i všichni naši příbuzní, do mrňavého zapadákova kdesi v New Jersey. Jenže tátu přeložili, a tak jsme museli. Byly mi tenkrát dva a půl, ale dodnes ji pamatuju, jak plakala. První roky byly nejtěžší. Nikoho jsme v New Jersey neznali, a protože táta býval v práci a moje starší sestra Maria ve škole, byly jsme s maminkou většinu času samy doma. Pamatuju se, jak jsme spolu sedávaly u kakaa a sendvičů s burákovým máslem – a jak mámu osamělost tížila. Říkávala, že se jí pořád držím za sukni, ale nevím, která z nás potřebovala tu druhou víc.

Když jsem šla poprvé do školky, máma probrečela celou cestu k zastávce. Ten den jsem se tedy dozvěděla, že vydat se do světa je něco děsivého. Rozhodně tím svou malou holčičku neinspirovala k radostnému vzletu, taková prostě byla moje máma. Život bez svých dětí si absolutně neuměla představit. A já jsem byla ustrašené děcko, které se od ní nechtělo hnout. Možná mě tak zformovala ona, ale možná, že jsem byla prostě jen citlivá a umělecky zaměřená jako ona. Když jsem byla větší, trávila jsem spoustu času ve svém pokoji a četla jsem, psala a snila. S ostatními dětmi jsem si moc nerozuměla – už jako dítě jsem je považovala za dětinské. Myslím, že jsem trávila příliš mnoho času s mámou. Obdivovala jsem ji, visela jsem na každém jejím slůvku – a taky na každém odstínu její nálady.

Ale to jsme tak vlastně měly se sestrou obě. Mámino rozpoložení ovlivňovalo celý den. Když byla spokojená, bylo to jako v nebi. Zbožňovala nás, svoje děti – hrála si s námi, četla nám. Měla ohromný smysl pro humor, uměla se radovat, doslova blbnout, zničehonic třeba začala zpívat, popadla některou z nás do náruče a roztančila se po kuchyni. A my jsme převracely oči v sloup a pištěly: „Mamíííí, přestaň!“

Ale ve skutečnosti jsme nechtěly, aby přestala, protože když se jí nálada změnila, bývalo to až zničující, už jen proto, že to zdánlivě přicházelo z ničeho nic. V jednu chvíli jsme spolu dělaly domácí úkoly a v následujícím okamžiku na nás máma ječela, že máme v pokojíčcích po kotníky prachu. Toho prachu, prachu! Prostě ji něco vytočilo, něco, co jsme vůbec nechápaly.

Strašné ale nebylo to, že na nás ječela; strašné na tom bylo, že předtím byla tak spokojená a veselá, a pak najednou nebyla – a tím pádem ani my. Chtěla jsem šeredu proměnit zase zpátky v princeznu.

Když jsme byly malé, často jsme balancovaly v prostoru mezi máminými náladami a jen čekaly, kdy to přijde. Byla jsem přesvědčená, že to dokážu vylepšit; pomocí napravování mámina trápení jsem se vypořádávala s labilitou v našem životě. Naučila jsem se, jak ji potěšit, jak toho zvládat víc než jiní, být zdrojem její hrdosti. Měla jsem na to jednoduchou strategii: za žádnou cenu mámu nerozčílit. Ona uměla být přísná, někdy až krutá. Kritická. Tak ji prostě vychovali a ona tak vychovávala nás. Naučila jsem se pohybovat se v mezích domácích pravidel i obcházet je. Maria na to měla jiný recept: schválně se snažila všechno co nejvíc rozhodit.

Maria s mámou válčila kvůli každé drobnosti, tropila šílené scény a asi se tím zmatkem, který působila, dobře bavila. Uječené hádky mezi ní a mámou spolehlivě ničily atmosféru v našem domě ještě dřív, než u ní vůbec vypukla puberta.

Čím víc se jí má sestra vzdalovala, tím víc máma připoutávala k sobě mě. Vnímala jsem její trápení – i tátovo, a tím víc jsem se snažila, tím rychleji jsem šlapala vodu, abychom se neutopili. Byla jsem hodná dceruška, ta co nosí domů jedničky jako bič, plní si povinnosti, ta co ve sboru zpívá i sólo. Připadala jsem si důležitá a užitečná – že mám všechno pod kontrolou. Tehdy jsem sama sebe přesvědčila, že právě já držím všechno pohromadě.

Někdo to přece dělat musel, že.

Začala jsem mít vztek na sestru, na neschopnost rodičů, ale cítila jsem se kvůli tomu provinile, protože jsem je zároveň měla ráda. Pěkná směska emocí. S Mariiným trápením jsem se vypořádávala stejným způsobem jako s máminým: snahou mírnit a tlumit, co se jen dalo. Jenom aby byl klid. Dělat prostředníka. Zmírňovat.

Anebo se zašít nahoře ve svém pokoji. I tahle možnost byla vždycky po ruce.

Nechápala jsem, proč se Maria tak umíněně snaží všechno rozvracet. Proč pořád bojuje? Nebylo by snad i pro ni jednodušší smířit se s tím, jak se věci mají? Tak jako já?

Jenže to nebyla její role v rodině. Ona byla obušek, co tříská do křehkého řádu věcí, který máma budovala, a já jsem byla koště, co po nich tu spoušť neustále zběsile zametá.

A to nás poznamenalo. Mámin pocit méněcennosti se otiskl i do nás. Já jsem jej kompenzovala perfekcionismem a Maria rebelováním. Ale bez ohledu na taktiku jsme se obě shodně vyhýbaly aktivní účasti – vyhýbaly jsme se riskování.

Zůstala jsem tou zodpovědnou, hodnou dceruškou, napravovatelkou i v dospělosti – byla jsem jí ještě dlouho poté, co už to vlastně nebylo nutné. Měla jsem to v sobě prostě zakódované. Sestra se odstěhovala až na Floridu, a já jsem zůstala nablízku, v New Yorku, a tak nějak samovolně jsem se stala máminou družkou, hlavně od doby, co pak umřel táta.

Máma mě prostě uvrhla do jeho role, do role společnice a řešitelky problémů – a mně to naprosto vyhovovalo; byla to úloha, která vznikla už tenkrát před lety, když jsme se odstěhovali do New Jersey. A tak jsme se zase držely jedna druhé za sukni.

Jezdila jsem za ní o víkendech a chodily jsme spolu obhlížet starožitnosti, nebo na čaj se zákuskem někde v kavárně v některém ze sousedních městeček nebo vesnic, takových těch kuriózních, které se chlubí nápisy jako: ZDE PŘENOCOVAL SÁM GEORGE WASHINGTON. Anebo jsme jen tak vysedávaly u ní v kuchyni a tlachaly. Vždycky jsme si měly co povídat; byly jsme si tak blízké, spíš jako sestry než jako matka a dcera.

Náš vztah dorostl k dospělosti a já jsem měla mámu pro sebe v její nejlepší formě, spokojenou mámu. Měly jsme jedna druhou.

Díkůvzdání a Velikonoce jsme trávily jen samy dvě. A taky Den matek. A její narozeniny. Vytvořily jsme si vlastní sváteční tradice – Díkůvzdání jsme slavily v některé elegantní restauraci v New Yorku; Velikonoce u mámy doma – barvily jsme spolu vajíčka k nedělní snídani. A vždycky jsem vedle talíře našla čokoládového zajíčka, bez ohledu na to, kolik mi už bylo let. Možná ten náš vztah nakonec zas tak úplně dospělý nebyl.

Pomáhala jsem mámě s vánoční výzdobou, s daněmi, se zahrádkou, a ona mě odměňovala pečeným kuřátkem s křupavými brambůrkami. Jak jí přibývalo let, spoléhala se na mě čím dál víc, ale i když jsem lamentovala, že chci mít vlastní život, potřebovala jsem ji stejně tolik jako ona mě. Úloha dcerušky napravovatelky se mi líbila, dodávala mi na důležitosti. A dokud tu byla máma, mohla jsem bezpečně žít v prostoru ohraničeném jejími potřebami a požadavky a moje zodpovědnost mi nedovolovala vyrazit příliš daleko od všeho bezpečného a známého.

Když si člověk z vlastní matky udělá svou nejlepší kamarádku, problém je v tom, že… no prostě v tom, že jeho matka je jeho nejlepší kamarádka. Psychiatři na to mají speciální výraz: kodependence, spoluzávislost.

Když jsme se dozvěděly, že se mámě vrátila rakovina prsu poté, co od ní měla patnáct let pokoj, byla nemoc už ve třetím stadiu. V době, kdy jsme se pustily do vánoční výzdoby v jejím domě, nastoupilo stadium čtvrté.

Table of Contents

ČÁST 1

1. kapitola

ČÁST 2

ČÁST 3

ČÁST 4

ČÁST 5