Hana Marie Körnerová: Znamení jednorožce

První vydání

Copyright © 2017 Hana Marie Körnerová

Vydalo nakladatelství Baronet, a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2017 jako svou 2097. publikaci

Odpovědná redaktorka a korektorka Květuše Sajnerová

Ilustrace na přebalu © 2017 Martina Černá

Přebal a vazba © 2017 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0615-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0616-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Hana Marie Körnerová

ZNAMENÍ JEDNOROŽCE

(ukázka)

Prolog

Místo úvodu (jen pro zajímavost) nabízím hrstku historických dat, která ilustrují dobu, v níž se příběh odehrává. Čtenáři, které historie nezajímá, je mohou pokojně přeskočit.

V roce 1756 vypukla válka, která bude později nazývána válkou sedmiletou (1756–1763). Válčilo se nejen v Evropě, ale i v koloniích v Americe, Asii a Africe. V podstatě se jednalo o vůbec první celosvětový konflikt.

Válce předcházelo stupňující se napětí mezi tradičními rivaly – Francií a Anglií. To se přeneslo i do severoamerických kolonií, kde z drobných šarvátek rychle přešlo ve skutečný boj. Spouštěcím momentem byla snaha nových anglických osadníků zabrat území náležející Francouzům. Konflikt vyvrcholil v roce 1755, kdy se Angličanům podařilo zajmout téměř 300 francouzských obchodních lodí i s posádkou (6000 námořníků). Protože Angličané odmítli Francouzům lodě vrátit, vyhlásila Francie v červnu 1756 Anglii válku.

Válce předcházela vysoká diplomatická jednání v Evropě, která vyústila v podepsání smlouvy mezi Ludvíkem XV. a Marií Terezií. Tímto převratným politickým aktem skončilo 250 let trvající dědičné rakousko-francouzské nepřátelství. Rakousko se překvapivě stalo spojencem Francie. Tento historický zvrat však přinesl Francii ztrátu tradičního a nejspolehlivějšího spojence – Pruska. To vzápětí uzavřelo pakt s Anglií, která do té doby marně usilovala o spojenectví s Ruskem.

Diplomatické hry na evropské šachovnici pokračovaly, když Rusko v srpnu 1756 uzavřelo smlouvu s Rakouskem. To rozzlobilo Prusy, kteří okamžitě vtrhli do neutrálního Saska. Král Fridrich II. si tak pojistil, že mu Sasové nevpadnou do zad.

Dne 9. září Prusové dobyli Drážďany a 11. září obklíčili Sasy u Pirny. Týž den obsadily rakouské jednotky spěchající Sasům na pomoc Ústí nad Labem a Děčín. Tím uzavřely nepříteli cestu po Labi do Čech. Pruská armáda se rozdělila, část obléhala Pirnu, zbytek táhl přes Petrovice do Čech.

Dne 1. října se Prusové s Rakušany střetli u Lovosic. Byla to první skutečně velká bitva této války a její výsledek zůstal nerozhodný. Obě armády opustily hořící město, Rakušané se stáhli až k Budyni nad Ohří, kde přezimovali.

Saská armáda 16. října kapitulovala.

Vpád Prusů do neutrálního Saska rozbouřil politickou situaci v Evropě. Zvlášť zasáhl Francouze (Ludvík XV. a saský kurfiřt byli příbuzní), kteří se v odvetu rozhodli napadnout Hannoversko patřící pruským spojencům – Britům. K Francouzům se připojilo Švédsko, zanedlouho i Rusko a nakonec i římskoněmecká říše (Svatá říše římská). Proti 4,5 milionu Prusů teď stálo 90 milionů Rakušanů, Francouzů, Němců a Švédů.

V následujícím roce (1757) se v Evropě bojovalo na čtyřech frontách – prusko-francouzské, prusko-rakouské, prusko-ruské a prusko-švédské.

K největším střetům došlo na frontě prusko-rakouské. Už v dubnu 1757 zaskočili Prusové Rakušany a hnali je až k Praze. Obléhaná Praha byla silně bombardována. (Jen v chrámu sv. Víta se našlo 770 dělových koulí.)

V květnu pak došlo k významné bitvě u Štěrbohol, v červnu k další bitvě u Kolína, kde Rakušané díky početní převaze zvítězili. V listopadu dobyli slezskou Svídnici, o dva týdny později i Vratislav.

Dne 5. prosince 1757 se armády opět střetly – a to u Leuthenu, kde Rakušané na celé čáře prohráli.

V dubnu vrhli Francouzi do Vestfálska, aniž narazili na vážnější odpor britsko-hannoverské armády. Postupovali dále do Hesenska a východního Fríska. K zásadní bitvě došlo až v červenci u Hastenbecku, kde Francouzi vyhráli. V září pak bylo podepsáno příměří. Po něm se francouzská armáda spojila s armádou Svaté říše římské a společně postupovaly hlouběji do Pruska. Ke střetu s pruskou armádou došlo v listopadu u Rossbachu. Přestože měli Francouzi nadpoloviční převahu, v této bitvě utrpěli zdrcující porážku a s ostudou se stáhli zpět k Rýnu.

Ani další spojenecká vojska nezaznamenala žádný větší úspěch. Rusové chybou velení ztratili výhodu po vítězství u Gross Jägersdorfu, netáhli dál na Berlín a tím umožnili pruskému králi, aby přesunul jednotky na západ a porazil Francouze.

Švédové, kteří útočili bez jakéhokoli spojení s francouzskými voji, nedosáhli žádného podstatnějšího úspěchu. Špatně vybavená a nedostatečně vycvičená švédská armáda vtrhla do Pruska, ale brzy byla nucena před útočícími Prusy ustoupit do Pomořanska, kde přezimovala. Tento model špatné strategie se každoročně opakoval až do konce války a k jeho vylepšení nepomohla ani výměna velitelů.

Nový velitel francouzsko-říšské armády vévoda de Condé měl kvůli porážkám, chorobám sužujícím vojsko (a také kvůli dezercím) k dispozici pouhých 39 000 vojáků. Snažil se proto taktizovat, aby nedošlo k přímému střetu s anglicko-hannoverskou armádou v počtu 32 000 mužů. Ustupoval proto k řece Máze, kde se měl setkat s armádou vedenou generálem Rohan-Soubisem. Jeho strategii však zničil vévoda Brunšvický, který ho 23. června napadl u města Krefeldu, kde byli Francouzi na hlavu poraženi. Jejich ztráty byly čtyřikrát větší než britské. Palčivost porážky zmírnil až o měsíc později generál de Soubis, který porazil (pětkrát slabší) Hannoverské a jejich spojence u Sanderhausenu. Na podzim byly další válečné operace zastaveny.

Počátkem roku 1759 navrhlo Rakousko spojencům, aby postupovali jednotně, ale návrh se nesetkal s úspěchem, neboť každý stát uznával pouze vlastní vojenskou strategii. Válka pokračovala dál ve stejném stylu. Armády decimovaly nejen ztráty v bitvách, ale především epidemie, dezerce a během poslední zimy i neobyčejně kruté mrazy.

V dubnu porazili Francouzi vévodu Brunšvického u Bergenu, v červnu dobyli pevnost Minden. Jen o měsíc a půl později byli však na stejném místě poraženi a donuceni ustoupit.

Mezitím francouzská válečná rada horečně plánovala invazi do Anglie. V tajném plánu, o němž věděla jen hrstka zasvěcených, se počítalo s vyloděním francouzských vojsk v ústí Temže a také ve Skotsku. Bylo jisté, že pokud se tento záměr podaří utajit, bude vylodění zdrcující ranou pro nepřítele. To mělo Francouzům zajistit konečné vítězství.

Kapitola 1

„Milosti, už přijíždějí! Už jsou tady!“

Strážný od brány vpadl do jídelny, když se podával druhý chod. Rodina právě večeřela a nejmladší dcera Lori se lekla tak, že si polila šaty omáčkou.

Markýz Martinelli de Borbolla si strhl z tučného hrdla ubrousek a zlostně na posla zařval:

„Řekl jsem ti, že máš podat hlášení, až vojsko dorazí. Tomu říkáš podat hlášení? Vrazil jsi sem, jako by nás přepadl nepřítel!“

„Milosti, já…, “ pokusil se promluvit strážný, ale markýz mrštil ubrouskem na stůl, výhrůžně se vztyčil a rukou ukázal na dveře.

„Ven!“ vykřikl. „A buď rád, že ti nedám vyplatit dvacet ran holí!“

Voják se vyřítil z jídelny, jako by mu za patami hořelo.

Markýz pohlédl na rodinu sedící kolem stolu. Už při vpádu strážného všichni přestali jíst a teď na něj s očekáváním hleděli. Pět párů očí přilepených k jeho tváři. Čtyři páry hnědé – napjaté a zvědavé – jeden modrozelený (spíš zelený než modrý) a zcela lhostejný. Ten patřil jeho manželce Céline. Jako obvykle si kladl otázku, co se asi skrývá za tím neproniknutelným pohledem a chladným bílým čelem. Céline byla jeho ženou už víc než rok, přesto pro něj zůstala stejnou záhadou jako v první den.

Raději sklouzl pohledem na dcery. Nejzvědavější byla nejstarší, už dvacetiletá, bohužel! (zde si otec v duchu povzdechl), Bernarda. V kulaté tváři, která byla téměř věrnou kopií jeho obličeje (znovu si povzdechl), měla vepsanou touhu. Neklidně se vrtěla na židli a bylo vidět, že by se nejraději vrhla k oknu, jen aby zahlédla přijíždějící vojsko.

Osmnáctiletá Nicoleta byla mnohem zdrženlivější. Ráda se tvářila přezíravě a unyle, což se k jejímu typu nehodilo. Neboť přes všechnu snahu působit vznešeně a étericky vypadala stejně jako její sestry – venkovská Italka z jihu. Tmavá, podsaditá, s širokými boky a poněkud krátkýma nohama. Ty se naštěstí daly zakrýt širokou nabíranou suknicí a vyššími podpatky. Co se ale zakrýt nedalo, byla olivová pleť, které nepomohl ani silný nános pudru.

Otec se zamračil. Nepřál si, aby se jeho dcery přehnaně líčily. Takový nános se snad hodil pro stárnoucí královské metresy, ale ne pro mladé dívky. Opakovaně to zdůrazňoval, ale jeho připomínky zřejmě nepadly na úrodnou půdu. Bude si muset s dcerou promluvit rázněji.

Oči mu sklouzly na nejmladší – třináctiletou Lori. Ta si svým vzhledem hlavu nelámala. Zatím. Nosila dětské lokýnky, nos měla posetý pihami a vůbec jí nevadilo, že se leskne. Té by zase trochu pudru neuškodilo, pomyslel si otec. Jenže Lori na parádu nebyla. Ke štěstí jí úplně stačil stůl plný pamlsků. Bohužel to na ní začínalo být vidět. Stejně jako na nejstarší Bernardě.

Markýz si znovu povzdechl. S nejmladší zatím nebyl žádný spěch, ale dvě starší už byly zralé na vdávání. Přinejmenším! Dvacetiletá Bernarda byla už dokonce přezrálá. A to nebyla ještě ani zasnoubená. Na to, že by se v brzké době mohla vdát, nebylo ani pomyšlení. Bohužel!

Markýz se zamračil. V průběhu posledních dvou let, kdy jeho hvězda strmě stoupala vzhůru, objevilo se několik zájemců o Bernardinu a Nicoletinu ruku. Ale nepotřeboval ani svůj proslulý instinkt, aby okamžitě věděl, že nápadníkům nejde o dcery, ale pouze o to, aby pod jeho ochrannými křídly udělali kariéru. Pochopitelně počítal s tím, že mladíkům, kteří se stanou jeho zeti, zajistí odpovídající místa ve společnosti a z toho také plynoucí výhody. Ale to by ti nápadníci museli projevit mnohem silnější zájem o své nastávající. Což ti hlupáci opomněli.

Markýz byl zkušený muž, o lásce a manželství věděl své. Láska jako taková byla dobrá leda pro služky. Pro chudinu, která sňatkem neměla co ztratit, stejně jako nemohla nic získat. Když si nula bere další nulu, může to být klidně i z lásky. Jakmile je ve hře sebemenší majetek, jde láska stranou a ke slovu přichází rozum. Tak to na světě vždycky chodilo a vždycky chodit bude. Dcery z dobrého rodu mají povinnost dobře se vdát. Každý sňatek je především smlouva. A smlouvu lze uzavřít jak s člověkem na úrovni, který si váží nabytého postavení, tak s darebákem bez špetky rozhledu. A přesně takoví byli ti, kteří se loni naoko ucházeli o Bernardu a Nicoletu. Měl je prohlédnuté během pěti minut. Byli to docela obyčejní hlupáci a markýz si žádné hlupáky v rodině nepřál. Jejich omezenost se projevila už v tom, že se snažili vlichotit do přízně jemu, místo aby okouzlovali dychtivé slečny dcery.

To on měl před jednadvaceti lety dost rozumu, aby podobnou chybu neudělal. Zděděný titul markýze (jehož dědičnost byla i na tolerantním italském jihu považovaná za spornou) a téměř žádný majetek mu už v mládí určily, jakou cestou se dát. Po bedlivém průzkumu a zvažování všech pro a proti vybral si jedinou dceru velmi bohatého statkáře, který si třicet let předtím koupil titul hraběte. O sto let dříve, kdy se s tituly kupčilo jako na trhu, by statkář v jeho finanční situaci mohl být rovnou vévodou. Ale doba se změnila, ani za peníze se už nedaly dělat žádné zázraky. Proto také statkář s hraběcím titulem hledal někoho, kdo by prestiž jeho rodiny zvýšil. Přehnané nároky si ani on dělat nemohl, jeho dcera Anna byla sice zbožná, dobře vychovaná dívka, ale rozhodně to nebyla žádná krasavice. A tak bylo spojení pro oba muže stejně výhodné. Zakřiknutá, poslušná Anna se stala markýzou Martinelli. Toto poněkud plebejské jméno bylo nedlouho po svatbě vylepšeno přídomkem de Borbolla podle panství, které markýz za část manželčina věna zakoupil na francouzském jihu. Martinelli de Borbolla už znělo dostatečně vznešeně. Alespoň na venkově. Jenže markýz měl mnohem smělejší plány. Jeho cílem bylo dosáhnout významného postavení u francouzského dvora. Tomu, kdo ho neznal, by se tak velikášské plány mohly zdát směšné. Ale markýz byl chytrý a obratný muž schopný splynout s každou společností, navíc obdařený hbitým jazykem a přesvědčovacími schopnostmi. To mu spolu s předvídavostí, určitým právním povědomím a čichem pro dobrý obchod vyneslo pověst geniálního zprostředkovatele a vyjednávače. V nastalé nepřehledné politické situaci se na něho obracely různé strany a kliky, aby jejich jménem uzavíral dohody a sjednával slušné podmínky pro vycouvání z politických i obchodních dobrodružství.

Když v roce 1756 vypukla válka, měl už pověst muže, který se vyzná v každé situaci a s nímž je žádoucí být zadobře.

Války jsou vždycky vítanou příležitostí pro chytré muže bez skrupulí, kteří dokážou vystihnout vhodný okamžik, aby získali výhody, majetek a moc. A tato válka, která brzy přerostla v konflikt mocností, nabízela podobných příležitostí nespočet.

Dva roky po jejím vypuknutí se i markýz de Borbolla dočkal. S Jeho Veličenstvem Ludvíkem XV. se poprvé setkal na velkém podzimním honu v Artois. Král byl v té době už poněkud omrzelý, velmi dlouho vládnoucí panovník, k smrti znechucený a unavený válečnými výdaji, které až do dna vysávaly královskou pokladnu.

Markýz se během několika málo měsíců dostal obratným manévrováním až do užšího kruhu králových oblíbenců. Nutno přiznat, že prvotní zájem Jeho Veličenstva nezískal politickým nadáním či skvělými nápady, jak naplnit státní kasu, ale schopností organizovat zábavy. Od vybraných hostin přes maškarní plesy až po lovecké vyjížďky, které pravidelně končily na nějakém odlehlém, ale pohodlně zařízeném zámečku, kde nebyla nouze o krásné a ochotné ženy, které měl král ve velké oblibě.

Markýz de Borbolla byl v té době třetí rok vdovcem, neboť poslušná a tichá Anna nečekaně zemřela na rychlou horečku.

Se svým nynějším majetkem a postavením se markýz při plánování nového sňatku už nemusel zabývat výhradně ekonomickým prospěchem, ale mohl si dovolit přepych výběru. Z toho, co vyšší společnost nabízela, ho nejvíce zaujala právě Céline. Byla sirotek po hraběti z Toursu, který padl v královských službách loni na podzim. Do společnosti ji jako debutantku přivedli poručníci.

Plavá krása, které markýz v duchu říkal severská, a zvláštní modrozelené oči ho zcela uchvátily. Po všech těch černovlasých a snědých ženách, kterými byl dosud obklopený, představovala Céline nejen vítanou změnu, ale byla i jakýmsi důkazem jeho společenského vzestupu. I přes své mládí působila velmi vznešeně, což byla přednost (a výsada), jíž jeho dcery nemohly přes veškerou snahu nikdy dosáhnout. Navíc její francouzský hraběcí titul mnohonásobně převyšoval jeho vlastní původ. Markýz rychle zjistil, že po finanční stránce je slušně zajištěná, což její půvab ještě znásobilo.

Rozhodl se jednat rychle, ze zkušenosti věděl, že bohatství sirotků pod správou poručníků nemusí mít dlouhé trvání. Dívčinu hodnotu zvyšovalo i to, že byla jedináček (její bratr Brian padl bezdětný ve stejné bitvě jako otec), majetek se tedy nemusel ani dělit, ani vyplácet dalším potomkům. Markýz neváhal a požádal krále o svolení k sňatku. K překvapení všech je dostal.

Svatba se konala už za čtvrt roku. Markýzovi ani v nejmenším nevadilo, že jeho novomanželka je o celý rok mladší než jeho nejstarší dcera. Nelámal si hlavu ani tím, jak ji dcery, dosud nesmířené s matčinou smrtí, přijmou.

Pohříchu – jejich první setkání dopadlo katastrofálně. Stejně tak i všechna následující. A ani dnes – rok a půl po svatbě – nebyly vztahy mezi mladou macechou a slečnami de Borbolla o nic srdečnější.

Markýzovi bylo v době sňatku dvaačtyřicet a nějakou dobu si namlouval, že díky věkovému rozdílu snadno ovládne mladou a nezkušenou dívku. Zmýlil se. Céline mu od prvního okamžiku dávala najevo pohrdání a chlad. Před svatbou si představoval, jakou rozkoš mu mladá manželka poskytne, ale její neochota a odpor ho nakonec o všechny rozkoše připravily.

Velmi brzy pochopil, že si ji nezíská ani dary, ani milostnými výkony v loži manželském. Po prvních týdnech, kdy se mu pokoušela bránit a vzdorovat, nakonec rezignovala. Ale vítězství nedosáhl, Céline zůstala odtažitá a studená jako kámen. Nemohl se zbavit dojmu, že se na něho stále dívá svrchu. Každým gestem a pohledem mu dávala na vědomí, že ona je urozená, jemně vychovaná hraběcí dcera a on pouhý parvenu[1] z italského jihu. Sdílet s ní lože brzy přestalo být potěšením a stalo se pouhou vyčerpávající povinností.

1 Povýšenec, člověk, který se z nízkého postavení vyšvihne mezi příslušníky vyšší třídy – pozn. aut.

Přesto se markýz nevzdal. Jednak nesnášel pohrdání, které mu dávala najevo, jednak si sliboval, že se od tak mladé a zdravé ženy dočká konečně syna a dědice. Čím silnější bylo její pohrdání a chlad, tím víc jí dával najevo svou převahu pána a vládce. Byla jeho manželkou, to znamenalo osobou zcela závislou na jeho vůli. Neměla nic než svou pýchu. Její majetek podle zákona patřil jemu a on jí to při každé příležitosti nezapomněl zdůraznit. Přestal ji zahrnovat dary a začal skoupě odměřovat každý frank na její garderobu. Nakonec to došlo tak daleko, že přestal vyplácet i starou komornou Marii, kterou si přivezla z poručníkova domu. Čekal, že kvůli tomu služka svou paní opustí, což by znamenalo, že Céline zůstane v nepřátelském táboře zcela opuštěná, ale kupodivu se tak nestalo. Stará komorná setrvala při své velitelce i bez platu.

Célininu závislost si markýz pojistil také tím, že všechny její šperky – včetně rodinných – vzal pod svou ochranu. Manželce je vydával těsně před odchodem do společnosti a ihned po návratu mu je musela zase odevzdat.

Čekal, že ji všechna ta opatření zlomí, ale zatvrdila se ještě víc. V duchu se přesvědčoval, že se všechno změní k lepšímu, až mu dá dědice. Ze zkušenosti věděl, že většina žen po porodu zcela obrátí. I ty nejvíc vzdorující se upnou na dítě a se svým postavením se smíří.

Ale zklamala ho i v tomto bodě. Ani po více než ročním soužití se naděje na vytouženého dědice nedočkal. Přesto manželku s urputnou pravidelností navštěvoval v ložnici třikrát do týdne. Když už ne pro potěšení, tak alespoň proto, aby nezapomněla, kdo je jejím pánem.

Snad jediné, v čem Céline do puntíku splnila manželovo očekávání, bylo její bezchybné chování ve společnosti. Vždycky působila dokonale. Měla vybrané způsoby a nikdy před cizími nedala najevo, jaké jsou ve skutečnosti jejich vztahy. Když zavěšená do jeho rámě vcházela do vznešených salonů, markýz s pýchou vnímal obdivné pohledy, které se na ni upíraly. To mu poskytovalo určité zadostiučinění. Jediné zadostiučinění, které mu manželství přineslo.

Markýz se tak zabral do vzpomínek, že na okamžik zapomněl i na přijíždějící vojáky. Ale nezapomněl na Céline. Tím spíš, že pohled jejích modrozelených očí zůstal chladný, zatímco ústa se zkřivila v drobném ironickém úsměšku, jako by četla jeho myšlenky.

Zamračil se. Budeš litovat, pomyslel si zlostně. Já ti už dlouho pro smích nezůstanu.

„Papá, můžu se podívat na vojáky?“ zaprosila Bernarda.

Nicoleta se k ní vzápětí přidala. „Můžeme, papá?“

Zlost jím dosud lomcovala, proto odsekl příkřeji než jindy: „Ne, zůstanete u stolu! Večeře ještě neskončila.“

Zatvářily se ublíženě a prateta Sofie, která zastávala funkci jejich společnice a vychovatelky, k němu prosebně vzhlédla.

„Možná byste přece jen mohl, drahý Giacomo…“

„Nic!“ Uťal jí řeč vpůli. „Vy se snažte, aby se Bernarda uměla chovat jako dáma, Nicoleta se nepudrovala jako poběhlice a Lori neměla obličej mastný jako děvečka u plotny. To je vaše poslání a taky jediná starost. Ale o tom, co svým dcerám dovolím nebo nedovolím, budu rozhodovat sám.“

Několika málo slovy se mu podařilo urazit všechny čtyři najednou.

U stolu zavládlo mrazivé nepřátelské ticho.

„Dojezte večeři!“ poručil. „Na mě čekat nemusíte.“

Pět hlav se sklonilo k talířům.

„S výjimkou vás, madam,“ obrátil se k manželce. Jeho hlas zazněl ještě o něco popuzeněji než před chvílí.

„Vy půjdete se mnou!“

Céline, která jako jediná neprojevila o příjezd vojáků sebemenší zájem, zvedla hlavu.

„Já? Z jakého důvodu?“

„Protože se to sluší. Přijíždí Francesco de la Roche, náš spojenec, hrdina z bitvy u Krefeldu.“

„Nebyla tam náhodou naše armáda na hlavu poražená?“ zeptala se Céline bez většího zájmu.

I tak nevinná otázka roznítila markýzův hněv.

„Porážka nesnižuje hrdinství jednotlivce,“ osopil se na ni a bouchl pěstí do stolu, aby svým slovům dodal větší váhu. „Ten mladík s nepatrnou hrstkou mužů vysekal z obklíčení samotného vrchního velitele. A vy, madam, jste ta poslední, která má právo někoho urážet. Poroučím vám, abyste se okamžitě zvedla a šla se mnou. Hned!“

Správně pochopila, že ho vyprovokoval její nezájem. Francesco de la Roche – hrdina od Krefeldu – v tom nehrál žádnou roli, to jen její manžel opět zatoužil ukázat jí svou převahu.

„Pospěšte si, madam!“ Markýzova popudlivost se stále stupňovala.

Beze slova se zvedla, přes ramena přehodila lehký šál a vyšla z jídelny sledovaná výsměšnými pohledy nevlastních dcer.

Před chvílí je otec sice neodpustitelně urazil, ale to, jak zacházel s ní, jim okamžitě spravilo náladu. Nenáviděly ji jako mor. Odpor přiživilo i to, že se vůbec nenamáhala s nimi vyjít. Od samého začátku je důsledně ignorovala. Je pravda, že se k ní nechovaly zrovna přátelsky, ale soudily, že na to mají právo. Ony byly domácí, ona vetřelkyně, kterou jim otec vnutil. Bylo tedy na ní, aby se je snažila získat. Ale okatě jimi pohrdala, a tak si nic jiného než jejich zášť nezasloužila.

Sotva za markýzem a Céline zapadly dveře, daly všechny čtyři (včetně pratety Sofie, neboť ta byla neochvějně na jejich straně) hlavy dohromady, aby důkladně probraly Célinino pokoření.

Když markýz vyšel na balkon, který při pohledu zdola vypadal jako kamenný lodní můstek trčící vysoko nad vnitřním nádvořím, brána se právě otvírala a oddíl vjížděl dovnitř. Nebyl to ale spořádaný a vyrovnaný útvar, jak hradní pán očekával, nýbrž houf v potrhaných a zakrvácených uniformách. Navíc si všiml, že na posledním koni jsou přivázaná dvě nehybná těla.

Jeho už tak špatná nálada poklesla k bodu mrazu.

„Co se stalo?“ houkl dolů.

Kapitán de la Roche jedoucí v čele průvodu zdvihl hlavu, sejmul klobouk a naznačil úklonu.

„Byli jsme přepadeni, Milosti.“

Céline nepříjemně překvapilo, že ta slova pronesl italsky. Očekávala, že velitel elitního přepadového oddílu bude Francouz.

Zase další Talián, pomyslela si trpce. Jako by jich tady už nebylo dost. Všichni stejně černí, upocení a páchnoucí česnekem. Proč se Jeho Veličenstvo musí obklopovat právě takovými exempláři. Jako by ve vojsku nebylo dost Francouzů.

Doufám jen, že s námi nebude sedávat u stolu, napadlo ji. Dalšího mlaskajícího a srkajícího stolovníka by už nesnesla. Vybavila si všechny obědy a večeře po boku manžela, který se ve společnosti snažil chovat důstojně, ale v kruhu rodiny si počínal, jako by vyrostl ve stáji. Jeho dcery, které výchova pratety Sofie nijak nezkultivovala, ho zdařile doháněly.

„Jak to, že jste byli přepadeni?“ zahulákal markýz a vytrhl tak manželku z nepříjemných myšlenek. „Jste elitní oddíl!“

„Byla jich velká přesila, Milosti. Zaútočili ze zálohy jako sprostí bandité. Přesto jsme nad nimi zvítězili.“

„To není omluva,“ zařval markýz. „Chci slyšet podrobné hlášení.“

Kapitán de la Roche se znovu lehce uklonil, ale z výšky nebylo možné rozeznat, jak se přitom tváří.

„Tak ho přece pozdravte,“ dloubl markýz do manželky, která se dosud držela stranou.

Na otevřeném balkoně foukalo, zahalila si proto do šálu nejen ramena, ale i hlavu. Její tvář se v hedvábných záhybech zcela ztrácela. Na manželovo drsné pobídnutí teď naznačila nepatrnou úklonu. Přesto ji kapitán de la Roche zachytil, zeširoka máchl kloboukem a uklonil se mnohem uctivěji než před okamžikem markýzovi.

Alespoň má nějaké vychování, pomyslela si. I když nás sotva vidí a zdola mu musíme připadat jako mravenci. Jak se mu asi zamlouvá tenhle směšný hraniční hrad, kterým se můj manžel chlubí, jako by jej zdědil po předcích? A přitom je jen něco jako kastelán. Hrad mu propůjčil král za věrné služby. Nejspíš za to, že mu dodal do postele nějakou ochotnou poběhlici. To jsou služby, které můj manžel prokazuje králi. Ta ostuda! Kdyby rodiče tušili, jak skončím…

Vzpomínka na rodiče ji jako obyčejně naplnila zoufalstvím. Nesmím tomu podléhat, umiňovala si. Přesto neodolala, aby pohledem nezměřila hloubku mezi kamenným balkonem a dlážděným nádvořím. Byla propastná a ji (nikoli poprvé) napadlo, že by to bylo nejsnadnější řešení. Ani by se nemusela moc nahýbat, zábradlí bylo poměrně nízké.

Couvla. Ne, tohle řešení nezvolí. Nejen proto, že je to smrtelný hřích, ale především proto, že její, i když teď zcela zoufalý a nanicovatý život, má stále ještě naději na změnu. Až se vrátí Brian…

„Jdu dolů,“ houkl markýz na kapitána. „Chci si vaše vysvětlení poslechnout osobně.“

Chvíli se obávala, že ji vyzve, aby ho následovala na nádvoří mezi vojáky, ale naštěstí to neudělal. Byl žárlivý a nepřál si, aby ji okukovali sprostí knechti.

„Vy zůstanete tady a počkáte, dokud se nevrátím!“ přikázal.

Vzepřela se. „Ráda bych zpět do jídelny. Nepříjemně to tady fouká.“

„Vrátíte se až se mnou. Večerní vánek vám neuškodí.“

Byl to zcela nesmyslný příkaz, ale zaťala zuby do rtu a vydržela mlčet. Hádat se s ním nemělo smysl. Odvrátila se a počkala, až odsupěl. Pak, aniž pohlédla dolů, opřela se o kamenné zábradlí a očima vyhledala modrou čáru hor na obzoru.

Z kamenného balkonu umístěného ve dvou třetinách obytné věže byl nejlepší výhled daleko do kraje. I když ona toužila dohlédnout ještě dál, neboť tím směrem, daleko za modrou siluetou hor, ležel její bývalý domov. Zvlášť na začátku manželství sem často utíkala, plakala a snila o kouzlu, které by ji přeneslo zpátky.

Stávala tu celé hodiny, dokud se nevyplakala z pocitu pokoření a bezmocnosti. Teprve když jí došly slzy, vracela se zpátky, aby s kamennou tváří předstoupila před členy nové rodiny, kteří ji nenáviděli stejně silně, jako ona nenáviděla je.

Sem nahoru chodívala vzpomínat na šťastnější časy, kdy žila v přátelském ovzduší mezi milujícími lidmi. Tehdy si ani v nejčernějším snu nedokázala představit, co ji v budoucnu čeká.

Table of Contents

copyright

titul

Prolog

Kapitola 1