Copyright © Hana Whitton, 2010

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Hana Whitton, 2010

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2010

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-479-1 (ePub)

ISBN 978-80-7543-480-7 (mobi)

Kapitola první

Po povlovném mořském břehu, jehož hebký písek se ve sluneční záři leskl na pozadí vzdouvajících se temně šedých vln jako pruh zlatavého hedvábí, se tryskem hnala půvabná jezdkyně na vraníkovi. Dlouhé plavé vlasy, světlé tak, že se zdály téměř vybělené do stříbrného odstínu, za ní vlály jako jemný závoj. V tom prudkém letu se otočila a vrhla za sebe letmý pohled, tvář zrůžovělou vzrušením z rychlé jízdy. Pak zaklonila hlavu a z dlouhého štíhlého hrdla jí vytryskl veselý smích.

„Nedoženeš mě, Přemysle! Ani se o to nesnaž!“

Za ní cválal na grošáku s větrem o závod urostlý mladý muž. Kaštanové vlasy mu spadaly až na ramena a snědý obličej výrazných rysů mu lemoval hustý vous. Tmavorudý kabátec rozepnutý téměř do pasu odhaloval opálenou hruď s hnědým chmýřím tuhých chloupků.

„To se ještě uvidí, moje drahá Richenzo!“ křikl na krásnou jezdkyni před sebou. Mořská bríza mu ta slova odervala od úst a odnášela jejich útržky kamsi nad olověně zelené rozbouřené moře.

„Paní Rejčko, tak probuďte se přece už!“ Bereničin naléhavý hlas byl neodbytný.

„Nech mě ještě spát, Bereniko!“ odbyla Rejčka rozespale dvorní dámu. „Zdá se mi takový krásný sen!“

O mamince Richenze a o tatínkovi Přemyslovi.

Rejčka však věděla, že je to pouhopouhý sen, nic jiného. Pravda byla zcela jiná, a rozhodně ne hezká. Otec se k matce nikdy nechoval takhle láskyplně jako rytíř. Byl krutý a surový, nejen k ní, ke každému, kdo se mu dostal pod ruku, když se nenacházel v dobrém rozmaru – a nemusel se mu ani protivit. Pokud by za svou půvabnou švédskou manželkou Richenzou, které se říkalo Rejčka, vůbec na tom koni vypravil, pak jistě ne proto, aby ji sevřel v něžném objetí poté, co ji dostihne. Hnal by se za ní kvůli trestu, tvrdé ráně, bolestnému šlehnutí bičem.

Tak se choval ke každému.

První manželku Ludgardu nechal zavraždit, pokud ji ovšem tehdy nezardousil sám. A tu druhou, Rejčku, tu hezoučkou švédskou princezničku Richenzu, tu zabil sám. Utloukl ji, ubil v návalu nepříčetného vzteku. Její dcera, malá Richenza-Rejčka, která se tohoto činu nehodného křesťanského krále, za něhož se tak rád vydával, stala svědkem, mu ji však nepřestávala nepříjemně připomínat. Mohl být krutý a nelítostný, mohl být tvrdý, ale upřený pohled těch modrých dětských očí, jež mu tolik připomínaly stejně modré oči jeho manželky Richenzy, vydržet nedokázal.

Jako by se na něj dívala očima jejich dcery mrtvá Richenza. Jako by se ptala: Proč jsi to udělal? Proč jsi mi ublížil? Nijak jsem se proti tobě přece neprovinila! Já tě dokonce milovala! I když jen zpočátku, ty první roky, než jsi ve mně veškerý cit zdárně ubil…

Na to však dnes její dcera Rejčka, kterou se nyní pokoušeli vyburcovat ze sladkého snění, nechtěla myslet. Stejně jako už tolikrát předtím se snažila tu černou, mučivou myšlenku zapudit hluboko pod práh vědomí. Toužila navždy zapomenout na ten přízrak rozběsněného otce Přemysla, jak se rozmachuje k další, tentokrát smrtící ráně, tvář brunátnou nepochopitelnou zuřivostí.

Toužila se vrátit do svého půvabného, romantického snu, v němž si ušlechtilý rytíř, který zbožňoval i půdu, po níž jeho nejdražší kráčela, vyjel na koni se svou urozenou paní. Třeba tomu tak zpočátku i bylo. Třeba se mezi ně ty neshody vplížily až později…

Ostatně ani s ní se život příliš nemazlil, a tak jí nezbývalo než se utíkat do snění. Bylo bezpečné. Bylo příjemné. V něm se jí nemohlo nic stát.

Cítila, jak se jí opět zmocňuje omamná vlna sladkého spánku.

Ráda unikala do snů, neboť jedině ve spánku nacházela klid a zapomnění. Vše nasvědčovalo tomu, že i její osud, stejně jako osud matčin, budou provázet pouze útrapy, bolest, nenahraditelné ztráty. Stala se dvakrát královnou – a dvakrát ji o manžela připravila smrt. Eliška Rejčka, dvojnásobná česká a polská královna-vdova. Jejím prvním chotěm byl český a polský král Václav II. a tím druhým Habsburk Rudolf.

Jenže nyní není už ani ta královna!

Co na tom sejde! Dospěla rychle, a snad i poněkud předčasně zestárla. Nebo možná dřív nabyla střízlivé moudrosti, která se obvykle snoubí se zralým věkem – a jí ještě nebylo ani třicet let! Oba manželé ji víc než štědře zajistili, a ona uměla se získaným majetkem obratně hospodařit. Po Václavovi jí navíc zůstalo něco cennějšího než všechny ty poklady a věnná královská města – dcerka Anežka.

Na nedostatek peněz si tedy stěžovat nemohla – už dávno však věděla, že za všechno bohatství světa si štěstí nekoupí a že jí je nepřinese ani vznešené postavení.

Ovšem musela připustit, že peníze příjemné byly. Žila ráda v přepychu. Dříve si ho příliš neužila, i když byla královskou dcerou.

Přesto ale toužila po něčem jiném.

Prahla po lásce. Po citu tak silném, že hraničí až s bolestí, po vášni divoké jako rozbouřená jarní řeka, v níž se dá lehce utonout.

Jako by náhle v chřípí ucítila slanou vůni moře, ostrou pachem tlejících chaluh a vyplaveného dřeva. Vrátila se opět do snu a na ten vzdálený písčitý břeh. Mořské vlny, zkrotlé prudkým nárazem o skalnaté pobřeží, jí jemně laskaly bosé nohy, sluneční svit jí zbarvil plavé vlasy rusým, měděným odstínem. Cítila příjemné teplo na jemné, bílé pleti. Vyhřívala se v posledních paprscích zapadajícího slunce na polském pobřeží za jednoho vlahého letního podvečera a čekala na návrat té krásní jezdkyně a jejího rytíře, o nichž se jí zdálo před krátkou chviličkou.

„Sama jsi mi, paní Rejčko, přikázala, abych tě vzbudila za kuropění!“ Bereničin hlas se ozval znovu, a ještě neodbytněji. Rejčka si uvědomila, že ty sluneční paprsky se jí nezdají, protože někdo neurvale roztáhl závěsy na úzkých oknech a její komnata se nyní koupala ve zlaté sluneční záplavě.

Rozmrzele se převalila na lůžku a chtěla se ohradit, že to ona je přece dvojnásobnou královnou. Pak si povzdychla. Nesmí zapomínat, že tou královnou doopravdy jen bývala. Nyní za ni na český trůn dosedla Eliška Přemyslovna. To ovšem neznamená, že by se s ní, s Eliškou Rejčkou, nemělo jednat s odpovídající úctou.

„Dnes se přece vrátí pan Jindřich!“ nevzdávala Berenika své úsilí.

Rejčka rázem procitla. Zprudka se posadila na lůžku.

Dnes přijede Jindřich!

Jak by mohla zapomenout!

Slastně se protáhla, odhodila rázně přikrývku a vyskočila z postele. Kdo by teď myslel na snění! Nyní ji už nikdo ke spěchu pobízet nemusel. Nohy se jí měkce zabořily do vysoké kožešiny prostírající se vedle lože. V mžiku ji objal chlad časného jitra.

Jak se mohla oddávat planému snění o dávno uplynulých časech, do nichž se tak jako tak nebylo proč vracet. Dnes se přece do Hradce vrací Jindřich z Lipé! Její Jindřich!

Tiše se pro sebe zasmála. Od úst se jí vznesl drobný bělostný obláček sraženého dechu.

To už do pokoje přispěchala služebná Uršula s dlouhým županem podšitým kožešinou a přehodila jej Rejčce přes útlá ramena. Mohl být květen, ale bylo dosud chladno, zima odcházela jen opatrně, jaksi neochotně a po špičkách. A pak – v Rejččině starobylém sídle v Hradci, kam se odstěhovala z Prahy, v té přepychové věnné rezidenci urozených královen s tlustými kamennými zdmi, panoval chlad i za parných dní vrcholného léta.

„Koupel je už přichystaná, paní Rejčko!“ oznámila Uršula, když jí obouvala kožešinové pantoflíčky.

Rejčka jen s úsměvem přikývla.

V prostorné klenuté místnosti sousedící s ložnicí bylo příjemné teplo, ale Berenika i tak přikázala služebnému děvčeti, aby ještě pořádně přiložilo na oheň v krbu. Velká polena se s tupým žuchnutím sesula na ohořelou zčernalou hromádku, kterou dychtivě olizovaly rudé plameny, když dívka, zpocenou tvář rozpálenou žárem, oheň snaživě prohrábla. Přeskočily pak nedočkavě na nová polena a vzduch ve chvilce provoněla ostrá borová vůně smůly.

Rejčka se slastně ponořila do horké vody, na jejíž hladině se lenivě pohupovaly růžové lístky. Uršula k nim nyní přidala hrst sušených bylin. Voněly silně a omamně, až se z toho Rejčce zatočila hlava.

„Stačí zavřít oči, a člověk by si mohl myslet, že se ocitl v růžové zahradě a uprostřed borového lesa k tomu!“ zasmála se šťastně.

Ano, byla šťastná.

Přijede přece Jindřich!

Dá se však tomu štěstí uvěřit?

Už dvakrát se nechala ošálit, už dvakrát se domnívala, že ji konečně potkalo štěstí – ten slastný sen se jí však záhy rozplynul pod rukama jako sníh v prvních paprscích jarního slunce.

I když s Václavem II. ten sen přece jen trval o něco déle – otázkou ovšem zůstává, zda to skutečně vůbec sen byl. Vděčila mu hlavně za to, že ji vytáhl z té zapadlé díry v Braniborsku, kde by asi dodnes vysedávala coby vznešený, ale chudý sirotek nad vyšívacím rámem. Už tehdy se jí smůla lepila na paty. Otec se oženil nakonec potřetí, s Markétou Braniborskou, a bratr jeho choti Ota Braniborský se měl stát Rejččiným manželem. Byly jí tři roky, když je spolu zasnoubili, a Markéta ji po Přemyslově smrti raději rychle odvezla do Branibor. Už tehdy bylo patrné, že malá Rejčka roste do nevídané krásy – ale v tomhle sňatku s Braniborem nešlo o lásku, v tomhle případě byl ve hře polský trůn. Ota Braniborský však náhle zemřel a Rejčka zůstala v té cizí zemi sama. A Václav si tam pro ni přijel jako ten pověstný rytíř na bílém koni.

Až na to, že si pro ni nepřijel, ale pouze poslal. Tak se to mezi urozenými patří.

Nu jistě, ani on pro ni nezahořel zpočátku nezištnou, ryzí láskou, i když v té době už do krásy vyrostla. Strčil ji namísto toho hned po svatbě do nevlídného budyňského hradu u řeky Ohře, kde jí dělala společnost pouze jeho urozená a k uzoufání nudná teta Griffina Haličská. I Václavovi šlo hlavně o polský trůn – a Rejčka k němu představovala cestu. Byla přece Piastovna z urozené polské královské krve!

Bodlo ji žárlivým ostnem. Teprve později se dozvěděla o krásné Anežce, obdařené půvabem i chytrostí, vzdělané, zábavné a jemné, která byla v té době královou nerozlučnou p ř í t e l k y n í.

Konkubínou, tou mu byla!

Rejčka se to dozvěděla až později, když jí Václav konečně dovolil přijet do Prahy. Dávno poté, co si ho podmanila, jí to donesla jedna přičinlivá dvorská dušička. Tehdy si už král na krásnou Anežku, kdysi ozdobu svého královského dvora, ani nevzpomněl.

Muži už takoví bývají.

Náhle jí strach sevřel nitro ledovým spárem.

Bude takový i Jindřich?

Ostatně tou konkubínou je nyní ona.

Ne! Ona je královna.

Zamyšleně vylovila jeden růžový plátek a upřela na něj soustředěný pohled.

Naučila se, jak k sobě muže připoutat. Ovládala to umění dobře. Bylo cennější nad všechno bohatství.

Pobaveně se pro sebe nyní usmála, když si vzpomněla, jak Václav podlehl jejímu kouzlu. Život s ním byl příjemný. Poprvé se cítila v bezpečí.

Milovala ho však?

Na tu otázku by musela odpovědět záporně, měla-li být sama k sobě upřímná. Václav měl navíc bezpočet státnických, politických a společenských povinností. Nebýval s ní často. Nemohl.

Nocí naplněných až po okraj vášní spolu prožili pomálu. A pak onemocněl tou strašlivou rodovou chorobou, těmi úbytěmi, jež by asi skosily i jeho syna Václava III., neskončit v Olomouci rukou úkladného vraha. Umíral jí před očima, zatímco v jejím lůně se probouzel nový život. Anežka se naštěstí nenarodila jako pohrobek, a Rejčka si po nějakou dobu nalhávala, že to s Václavem třeba není tak vážné, že třeba…

Po tváři jí přelétl smutný mráček.

Berenice to neuniklo. V Rejččiných službách sice nebyla dlouho, ale svou paní si záhy oblíbila. Litovala ji – zůstala sama, ovdovělá, s malou dcerkou, a navíc se musela z Prahy uchýlit sem, do Hradce Králové. Královna Eliška Přemyslovna ji neměla ráda.

„A jaký že sen se ti zdál, paní Rejčko?“ zeptala se tedy rychle, aby ty chmury zahnala.

Rejčka k ní vděčně vzhlédla. Přilnula k Berenice poté, co se její dvorní dáma a důvěrnice v jedné osobě Lukarta někam záhadně vytratila. Nepobrala krásy, ta vyzáblá chuděra s ostrýma očima a ještě ostřejším jazykem, ale sloužila své paní věrně, až do dne, kdy si vyžádala pár dní volna, prý aby se mohla podívat do Lukartova Luží, svého rodiště. Čas od času tam zavítala, ale pokaždé se vždy vrátila zpět. Tentokrát však ne. Nu, třeba tam potkala svého rytíře a na Rejčku zapomněla.

Budiž jí to přáno!

Rejčka po ní nějakou dobu pátrala a nechala ji hledat, nakonec však vzala zavděk Berenikou, kterou jí doporučili. Neslušelo se přece, aby královna, jakkoli bývalá, žila sama. A nyní byla té volbě ráda. Berenika se projevila jako laskavá a dobrá duše. A pak – pro krásu si šla jistě dvakrát, když ji Pán Bůh rozdával, pomyslela si Rejčka s úsměvem. Což se o Lukartě říci nedalo. A na hezoučkou tvářičku se každý dívá raději.

„Zdálo se mi o rodičích,“ odpověděla jí Rejčka s povzdechem. „O otci Přemyslovi a matce Richenze.“

„Ach, jak krásné a zvláštní jméno měla tvoje paní matka!“

„Byla to švédská princezna. To jméno jsem zdědila po ní. Jenže v Čechách mi neřekne nikdo jinak než Rejčka. Nanejvýš tak Eliška Rejčka.“

„Kdo ti dal to druhé jméno?“ vyzvídala Berenika a začala jí přitom stříbrným hřebenem obratně pročesávat dlouhé plavé vlasy. Nyní, v odlesku ohně v krbu, se třpytily jako staré zašlé zlato nebo naleštěná měď.

Rejčka se pohodlně opřela v kádi vystlané měkkou bílou plachtou. Horká voda, do níž se nořila, ji příjemně uvolňovala, vonná lázeň zaháněla všechny temné myšlenky a pochybnosti. Budoucnost se před ní rýsovala v zářivých barvách naplněného štěstí.

„To jsem přijala při korunovaci, té první, v roce 1303. Byla to nevyhnutelná nutnost. Václav II. si to tehdy přál. Jenže těch Elišek pak bylo na Pražském hradě nějak příliš mnoho!“

Berenika se tiše zasmála. Stalo se veřejným tajemstvím, že Eliška Rejčka, manželka Václava II., a Václavova dcera Eliška Přemyslovna si k srdci zrovna nepřirostly. Raději proto rychle zavedla řeč na jiné téma.

„A o čem byl ten sen dál?“

„Ti dva si spolu vyjeli na romantickou projížďku podél moře.“

„Ach, moře, to musí být nádhera! Mělas štěstí, paní Rejčko, žes prožila takovéhle dětství! To já znám jenom rybník za naší tvrzí a pár lesních jezírek!“ poznamenala Berenika závistivě.

Rejčka raději přešla Bereničina slova o šťastném dětství. Záhy tehdy poznala otcovu surovost, rány a ústrky. Nechtěla se k tomu však už vracet. „Já se narodila v Poznani, a to zrovna u moře není. Často jsme se ale k moři vydávali, jinak mi však… nebylo příliš mnoho co závidět, Bereniko. Ten sen byl krásný, ovšem byl to pouhý sen – otec se s matkou nikdy na podobné romantické projížďky nevydával.“ Rejčka začala po těch slovech bezmyšlenkovitě vířit prsty ve vodě. Hladina v kádi se zavlnila a růžové okvětní plátky se na ní pohupovaly sem a tam jako miniaturní lodičky za nečekané bouře.

„To mí rodiče si spolu vyjeli, jak to jen bylo možné, i když pouze do lesů kolem panství a kolem těch hlubokých lesních jezírek.“ Berenika přestala své paní pročesávat hebké vlasy a zasnila se, oči přimhouřené. Jako by před sebou náhle spatřila chladné přítmí letního lesa, které protínaly pouze široké sluneční kužele, jimž se podařilo prodrat se hustými korunami borovic. Kyprá půda vystlaná vyschlým jehličím připomínala vysoký hustý koberec a voněla omamně po pryskyřici. Kdesi v dálce se ozvala kukačka a její volání se neslo lesem ozvěnou. Berenika prožila šťastné dětství, i když ne u moře a ani v přehnaně bohaté rodině ne. Zato bylo naplněné víc než vrchovatě drahocennými vzpomínkami, jejichž truhlicí se mohla probírat jako chamtivý lakomec dukáty.

Vytrhla se ze snění a pohlédla na Rejčku. O ní se něco podobného tvrdit nedalo – při návratu do minulosti jako by pohlédla v tvář smrti. Zvážněla, z obličeje se jí vytratil nach ruměnce, který na něm vykreslila horká koupel, a rty se jí podvědomě semkly v obrannou, přísnou přímku.

„Otec byl krutý!“ vyhrkla náhle Rejčka, jako by zničehonic zatoužila někomu se svěřit. Jako by už nedokázala potlačovat dál bolestné představy, které ji nepřestávaly pronásledovat. „Bil maminku, spílal jí hroznými jmény, na něž se marně snažím zapomenout!“ Rejčka nevěděla, proč se téhle dívce, kterou znala vlastně krátce a celkem vzato i letmo, svěřuje s pocity tak niternými. Snad je už nechtěla držet uzamčené v komůrce svého srdce, v žaláři své duše. „Nebála se mu zprvu postavit, pak se k ní ale doneslo, jak skončila jeho první manželka.“

„A jak?“ nezdržela se Berenika zvědavé otázky, i když věděla, že tázat se urozené paní na věci tak důvěrné jí, dceři nevýznamného šlechtice, nepřísluší.

„Zardousil ji. Ludgarda se jmenovala.“ Rejčka dál šplíchala prsty ve vodě, z níž stoupala bílá pára a která kvapem chladla. Jeden růžový lístek jí ulpěl na štíhlém ukazováčku. Rejčka se na něj upřeně zadívala, nevnímala ho však. „Tedy oficiální verze zněla, že ji nechal zardousit, protože se mu protivila. Matka tomu věřila jen do chvíle, než jí uštědřil první ránu. Pak si myslela své.“ Rejčka se odmlčela a potom dodala: „Ani já tomu nevěřím.“

„Ach, to muselo být hrozné!“ zděsila se Berenika, která věděla pouze to, že choť Přemysla II. Velkopolského zemřela za nějakých tragických okolností. Vzpomínka na voňavý prosluněný les a šťastný smích rodičů a sourozenců vzala rázem zasvé. Vystřídal ji obraz chladných tmavých komnat výstavného, ale neútulného sídla, jenž se zrcadlil v Rejččiných očích. Ten královský palác mohl stát v zemi, kde bylo moře, vládl v něm však strach a panovala hrůza.

„Moje maminka zemřela, když mi bylo pět let. V roce 1293. A také jeho, manželovou rukou.“ Rejčce se před očima mihl ten hrůzný výjev, jak ho zahlédla přivřenými dveřmi svého pokoje, než ji chůva zahnala zpátky: Matka s křikem běží tmavou chodbou, po jejíchž zčernalých, vlhkých stěnách tančí světlo loučí, plavé vlasy za ní vlají jako dlouhý, jemný závoj. Roucho se jí zachytilo o těžké křeslo, které stálo na konci chodby – chvatně, vší silou trhla nařasenou sukní, aby látku uvolnila. Vrhla přitom zoufalý pohled směrem k Rejččině komnatě, jako by tušila, že ji holčička pozoruje. Rejčka na ten pohled nikdy nezapomněla. Vzpomínka na něj se k ní často za nocí vracívala – ty vyděšené oči žadonící o pomoc, v nichž se zrcadlilo vědomí blížícího se a jaksi nevyhnutelného konce.

Nikdo se té noci neodvážil vkročit do královských komnat. Až ráno. A to už bylo pozdě – mladou královnu tam našli mrtvou. Ubitou.

Král Přemysl Velkopolský byl tou dobou už dávno někde na lovu.

Oženil se zanedlouho. S Markétou Braniborskou.

Berenika jí opět začala pročesávat vlasy a neodvážila se ani hlesnout. Co také na něco podobného říci?

„Otec se pak zanedlouho oženil. S Markétou Braniborskou,“ řekla nyní Rejčka nahlas. „Na tu si tolik netroufl. Možná se bál jejího mocného příbuzenstva.“

Anebo to s ním uměla. Tahle slova si však Rejčka řekla pouze v duchu. O něčem podobném dáma přece nemluví. I ona časem pochopila, že lze i toho největšího surovce porazit jinými zbraněmi, než jaké se užívají v boji. Ani jeden z těch udatných rytířů, kteří dokázali nelítostně skolit soka na bitevním poli nebo v dvorském turnaji, se neubránil jejímu svůdnému úsměvu a sladkým slovíčkům. Tohle ji naučilo to příšerné, to prokleté dětství plné krutosti a násilí.

Ano, ona se nyní už dovedla bránit jinými zbraněmi.

Berenika ji ani tentokrát nepřerušila.

„Nu, a ta ho také přežila!“ Rejčka se nyní nevesele zasmála.

„Nebyl zase tak starý, když zemřel, tedy tvůj urozený otec Přemysl Velkopolský,“ odvážila se Berenika po chvíli podotknout.

„To ne. Vždyť také nezemřel přirozenou smrtí. Zavraždili ho. Jak jinak? V Rogožně.“

Kdo s čím zachází…, ostatně nezasloužil si nic jiného! Vzápětí se za své myšlenky zastyděla. Byl to přece jen její otec.

„A dál?“ Berenika neuměla zastírat, že jí ten příběh zaujal. Něco z něj se sice už doslechla, považovala to však za nactiutrhačné klevety.

„Nu a potom se mne vždycky ujala nějaká úctyhodná urozená šlechtična, která dávno zapomněla, že bývala vůbec kdy mladá, a pokoušela se mě vychovávat. Začalo to už po smrti maminky. Tenkrát to byla teta Anna, otcova sestra. Ach, ta se toho slavného Přemysla Velkopolského nebála ani v nejmenším! Asi proto, že to byla jeho starší sestra! Měla bys ji vidět, Bereniko!“ Rejčka se najednou rozesmála zvonivým, uvolněným smíchem a ústa si zakryla dlaní zrůžovělou horkou lázní. „Hlas měla řízný jako vojenská polnice a pod nosem stejný vojácký knírek!“

Berenika se neudržela a přidala se ke smíchu své paní.

„Život s ní, to bylo jako být v jednom kuse na cvičišti! Strávila jsem s ní řadu let v cisterciáckém klášteře v Owinskách.“ Rejčka se přestala smát. Tyhle vzpomínky zase tak veselé nebyly. „A potom, po otcově smrti, se mne ujala nevlastní matka Markéta Braniborská. Ta otcova třetí manželka. Nebylo to z nezištné dobroty srdce a čiré křesťanské lásky. Měla jsem se stát manželkou jejího bratra Oty.“

„Ach božíčku, paní! Vždyť jsi v té době musela být ještě pouhé dítě!“

„To ano. Tehdy mně bylo osm let, ale s Otou mě zasnoubili už ve třech. Musela jsem s Markétou do Braniborska.“ Ani to nebyly veselé vzpomínky. Cesta hlubokými braniborskými lesy jí naháněla hrůzu stejně jako chladní a nepřátelští dvořané a příbuzní, jež neznala.

„Ota však náhle zemřel. Jak vidíš, nikdy jsem neměla zrovna štěstí!“ Rejčku najednou napadlo, že ji životem nerozlučně provází smrt jako věrná družka. Nejdřív ji připravila o matku, potom o otce, zanedlouho o snoubence. S prvním manželem prožila pár krátkých let a s tím druhým jen několik měsíců.

„Ale potom si tě vyvolil náš král Václav II. To přece byla šťastná léta, nemám pravdu, paní?“

„To ano, jenže i on mne nejdřív poslal do Budyně, do toho hradu trčícího nad Ohří, kde nade mnou bděla další kopuletá šlechtična, pro změnu sestra Václavovy zesnulé matky. Jmenovala se Griffina Haličská.“ Rejčka se i v teplé vodě otřásla, neboť si na chvilku vybavila vlhký a zatuchlý chlad toho nepřívětivého, tmavého sídla. „Měla mne učit etiketě na pražském královském dvoře. Správnému vystupování české královny.“ Drželi mne tam proto, že byl Václav v té době ještě zamilovaný do krásné Anežky? Na tohle myslet nechtěla. Nač také, po tolika letech! „Byla to nuda k uzoufání, i když ona zase ta Griffina zlá nebyla,“ dodala Rejčka rychle a jakoby na omluvu. „A jednoho krásného dne, nebo spíš večera, se tam Václav objevil…, nu a potom si mne odvezl s sebou do Prahy.“

Rejčka se odmlčela a trošku zrudla. Vybavila si tu první noc se svým manželem, první noc s mužem, naplněnou tolika vášnivými přísliby. Jenomže zůstalo pouze u těch příslibů. Václav byl starší než ona, a o dost. Láska pro něj už dávno nepředstavovala to nejdůležitější v životě. Tím byly panovnické povinnosti. Úspěch, moc, sláva a bohatství. Byl unavený a myslel v první řadě na národ. A potom na své děti. Na Elišku Přemyslovnu. Na Václava. Na Annu. Na Markétku. A nezapomněl pravděpodobně nikdy na svou první manželku Gutu. Rejčka se někdy nedokázala zbavit pocitu, jako by ho Guta neustále doprovázela. Vrhala temný stín na jejich vztah. Ostatně i Václavova poslední slova prý patřila jí, a ne jeho mladičké manželce Rejčce, která mu právě dala dcerušku Anežku.

Rychle ty vzpomínky potlačila. Nechtěla se k nim vracet. Neměla s nimi začínat! Ne dnes!

Ostatně dneska přece přijede Jindřich z Lipé!

„Já se na tu tvou korunovaci pamatuju jen matně, paní,“ řekla Berenika. Nyní jí bylo sedmnáct, takže v době, kdy se Rejčka stala oficiálně českou královnou, byla sotva pětileté děcko.

„No, o nic jsi zase nepřišla!“ zasmála se nevesele Rejčka. „Byla to sice velká sláva, ale mně štěstí nepřinesla.“

Opět si přitom vybavila ledové pohledy těch tří mladých Přemyslovců, Václava, Anny a Elišky, které ji tehdy nemilosrdně probodávaly. Nikdy naši matku nenahradíš! Ani v našich srdcích, ani v tom otcově ne! jako by říkaly.

Rejčka rychle pokynula Berenice, aby jí pomohla z koupele.

Na tohle opravdu vzpomínat nechtěla.

Berenika jí přehodila přes ramena vyhřátou osušku. Rejčka se do měkké látky se slastným povzdechem zachumlala, na tváři líbezný úsměv, jako by v chladnoucí vodě zanechala temnou špínu vzpomínek, které toužila navždy zapudit.

„Ach, paní Rejčko, jsi krásná jako obrázek!“ zvolala obdivně stará komorná Rozka, jež klečela na podlaze a urovnávala bohaté záhyby Rejččiny nařasené sukně. Zpod bílé roušky jí přitom vyklouzl pramen šedivých vlasů. Vzhlédla k Rejčce a změřila si ji hodnotícím pohledem.

Rejčka se na ni usmála a radostně zavířila po prostorné komnatě s klenutými okny, za nimiž se už snášel první soumrak. Jindřich tu bude každou chvílí! Vyslal před sebou spěšného posla, aby jeho příjezd oznámil. A tak měla Rejčka dost času na to, aby se na tento toužebně očekávaný okamžik jaksepatří připravila a vybraně se oblékla. Dlouhé tmavorudé svrchní rouchou ozdobené zlatou výšivkou se jí nyní v tom veselém tanci zavlnilo kolem štíhlých nohou. Pod ňadry je měla sepnuté širokým zlatým pásem, od něhož se jako drobní hádci stáčely skvostné zlaté přívěsky. Vlasy si nechala rozpuštěné, i když by si je měla jako dvojnásobná vdova cudně stočit do přísného uzlu a schovat pod tuhou naškrobenou roušku. To by ale potom Jindřich nemohl obdivovat jejich bohatou hedvábnou nádheru. Přimhouřila slastně oči, jako by už cítila, jak jí zajel pevnými prsty do té zlaté záplavy.

Vtom o dlažbu nádvoří Rejččina hradeckého sídla zazvonily podkovy a ve chvíli se jím rozléhal zvučný mužský hlas. Křikl cosi na podkoního a na něčí slova odpověděl hlubokým smíchem.

„Jindřich! Jindřich je tady!“ zvolala Rejčka. V mžiku zapomněla na důstojnost, na to, že je královnou, a dvojnásobnou k tomu. Byla to zamilovaná žena.

Podkasala si sukně a rozběhla se ke dveřím jako nedočkavé děvčátko.

„Mám dát příkaz k tomu, aby prostřeli v hodovní síni, Milosti?“ zavolala za ní jaksi zbytečně Rozka, dosud klečící na podlaze.

„Později, Rozko! Nejdřív si musím s pánem z Lipé promluvit!“ zavolala Rejčka přes rameno a byla tatam.

Kdo by také myslel na jídlo?

***

Jindřich z Lipé hodil uzdu podkonímu a přátelsky popleskal vraníka po zpocené šíji. Kůň po něm vděčně loupl velkým okem.

„Mám říct Rozce, pane Jindřichu, aby ti připravila nějaké občerstvení?“ zeptal se mladý sloužící, který přispěchal na nádvoří s pohárem vína, aby pána z Lipé uvítal.

Jindřich ho sjel pobaveným pohledem. Co tenhle zelený mladíček ví o lásce!

„Až později, chlapče! Nejdřív si musím promluvit s Milostí, s paní Rejčkou!“

A Jindřich z Lipé vykročil rychle ke schodišti a vyběhl schody po dvou.

Table of Contents

Kapitola první