Ediční rada Edice Magnetka:

Prof. PhDr. Robert Kvaček, CSc. (FF UK Praha, Technická univerzita v Liberci)

Doc. PhDr. Jan Halada, Csc. (FSV UK Praha, Institut komunikačních studií)

Prof. PhDr. Radek Fukala, Ph.D. (FF UJEP Ústí nad Labem)

PhDr. Miloslav Martínek, CSc.

JUDr. František Čermák

Copyright © Břetislav Ditrych, 2017

Czech edition © Nakladatelství Epocha, Pražská vydavatelská společnost, 2017

ISBN 978-80-7557-383-4 (ePub)

ISBN 978-80-7557-384-1 (mobi)

Obsah

Krakov – Kaziměř

Židovské město a jeho lidé

Začátek konce

Oskar Schindler a Julius Madritsch

Konečné řešení židovské otázky

Konec krakovského ghetta

Židé a Poláci, Poláci a Židé

Nejen liščí nora

Znovu Krakov, Podgórze

Dvě města, dva břehy

Přichází Amon Göth

Konec ghetta

Šedý dům

Tarnów a návrat do Płaszówa

Mlčení

Proces s katem z Płaszówa

Po válce

Dcera Amona Götha

Prameny a literatura

O autorovi

Příloha

Krakov – Kaziměř

Samostatné královské město Kaziměř založil v roce 1335 Kazimír Veliký. O pět let později se rozšířilo o ves Bawól, královský dar. Město obklopovaly hradby se čtyřmi branami. Obyvatelé se zabývali obchodem, řemesly, nejrozšířenější byla výroba sukna. Oblast dnešní Kaziměře, která už dávno patří ke Krakovu, tvoří Dietlova ulice, řeka Visla a železniční trať, někdejší židovské město, ulice Božího Těla, Miódowa, Bajwór a Józefa.

Velké hlavní náměstí Wolnica je jen zbytek čtyřikrát většího náměstí někdejší Kaziměře. Název připomíná výsadu volného prodeje masa mimo jatka, kterou městu udělil Kazimír Veliký. V Kaziměři je i několik krásných katolických kostelů. V roce 1340 začala stavba baziliky Božího Těla, jedné z největších a nejkrásnějších v Krakově, dokončena byla po více než šedesáti letech. Dnes spojuje gotiku, renesanci i baroko. Do přilehlého kláštera Lateránských kanovníků přivedl tehdy Vladislav Jagellonský mnichy z Kladska. V druhé polovině 14. století vznikl další významný kostel Svaté Kateřiny s klášterem augustiniánů, kostel Svaté Trojice, Svatého Michala Archanděla a Stanislawa s klášterem Paulínů na Skalce a další tři kláštery. V kryptě zdejší baziliky jsou pohřbeni polští velikáni, jako poslední nositel Nobelovy ceny za literaturu Czesław Miłosz.

Židé přišli na Kaziměř krátce po jeho založení, ve větším počtu pak koncem 15. století. Patřila jim však pouhá pětina území. Během devatenáctého století a v prvním desetiletí století dvacátého už byla Kaziměř považována za čtvrť typicky židovskou. Židé tu vlastnili velké domy, Plac Wolnica hrál stejnou roli jako Rynek Główny ve středu města. A například někdejší židovská nemocnice v ulici Skawińska, postavená v letech 1861–1866, byla velmi moderně vybavena, působili tu nejlepší specialisté. Po roce 1939 skončila většina personálu v ghettu v Podgórze a pak v koncentračním táboře Płaszów.

Kdo se vypraví na Kaziměř a myslí to s poznáním židovského města vážně, nemůže pominout několik synagog – například barokní synagogu Kupa, kde jsou stropní malby s pohledy na místa Svaté země, renesanční Vysokou synagogu, která dostala jméno podle modlitebny nezvykle umístěné v patře, synagogy Poppera, Izaaka, Tempel.

Poutník po Kaziměři musí projít ulicí jménem Szeroka, Širokou, někdejší páteřní ulicí židovského města. Vlastně to není ulice, spíš protáhlé obdélníkové náměstí. Až do 18. století to byla Velká ulice i jménem, probíhaly tu pravidelné trhy, byly tu veřejné lázně i mikve. Na jedné straně se rozšíří k nepřehlédnutelné Staré synagoze, nejstarší v Polsku a založené pravděpodobně českými Židy, kteří se uchýlili do Krakova po pražském pogromu v roce 1389, na druhé je synagoga Remuh se hřbitovem, kde odpočívají největší židovští učenci a rabíni. Ale také prostějovský rodák Jichcak Prostitz, který v roce 1569 založil v Krakově tiskárnu. Pro pátrače: náhrobek číslo 285 na II. oddělení hřbitova.

Ve dvoulodní Staré synagoze se stýká původní gotika s renesancí, byla v průběhu staletí několikrát stavebně upravována, jistou podobu nezapře s obdobnými stavbami ve Wormsu, Řezně i v Praze. Tady působili nejvýznamnější rabíni a učenci, tady se odehrávaly nejdůležitější události života krakovských Židů, od svateb až po čtení královských dekretů.

Před synagogou Remuh býval kdysi také hřbitov, dnes ho připomíná jen parčík s vysokými stromy, ohraničený mřížovým plotem. Památník připomíná obyvatele Krakova a okolí, oběti holocaustu. Místo sloužilo svému účelu do roku 1552, kdy byl založen protější hřbitov u Nové synagogy, jak se jí po Staré jako druhé v pořadí krátce říkalo, později se ustálil název Remuh. Blízkost synagogy a hřbitova je výjimečná, důvodem byl jen nedostatek místa v Židovském městě. Do synagogy, která jako jediná stále slouží svému účelu, mohu nahlédnout jen oknem, vnitřek právě opravují. Hřbitov, kde jsou pochováni slavní krakovští rabíni a učenci, je navštěvován Židy z celého světa. Asi nejvíc je jich v den výročí smrti Mojźesze Isserlese, řečeného Remu, který žil v letech 1525–1572.

Také synagoga Remuh se v průběhu věků dočkala několika stavebních úprav, současná podoba je z roku 1829 a poslední restaurace proběhla v roce 1933. I tady byl za války sklad Treuhandstelle (úřadu, který přebíral zabavený židovský majetek i podniky) a hasičské výzbroje. Utrpěl i hřbitov, posupně byl obnovován, menší i větší úlomky zničených stél jsou složeny do jakési mozaiky, do dlouhé a působivé Zdi nářků.

Szeroka, Široká ulice, bývala po válce nevzhledná, pustá, některé domy na spadnutí, dnes je s četnými kavárnami, hotýlky, restauracemi jednou z povinných turistických tras návštěvníků Kaziměře. Zalidněná jako kdysi v době velkých trhů a židovských svátků je dnes snad jen při každoročním Festivalu židovské kultury. Za pozornost stojí dům, v němž se v roce 1872 narodila zakladatelka kosmetického impéria Helena Rubinsteinová. Do Austrálie, kde si otevřela první kosmetický salon, odtud odešla jako osmnáctiletá. Především tady, v srdci Kaziměře, a v blízkém okolí nalezneme vývěsní štíty, obchody se starožitnostmi a především kavárny v módním „židovském stylu“.

Co tedy je židovský Krakov, Kaziměř? Pozůstatek historie, vzpomínka na život a zmar, místo prodchnuté duchovností, nebo jen oslava někdejší židovské kultury? Putování po místech natáčení filmu Schindlerův seznam? Asi ode všeho trochu. Občas tu potkáte chodce, kteří hledají dům, kde žili jejich předkové. Stojí ještě? Nebudou zklamáni?

Na svůj nový život možná čeká čtvrť Podgórze za řekou Vislou. Méně turistická, tak nějak vypadala Kaziměř před čtvrtstoletím. Právě před sto lety ztratilo královské město Podgórze svou samostatnost a bylo připojeno ke Krakovu. Židé tu žili nejen před válkou, ale mnohem dřív. Však měli svůj velký židovský hřbitov. Stářím vrásčité a šedivé domy občas vystřídá veselejší tvář nebo novostavba. V uličkách na nábřeží Visly je klid, stejně tak jako kolem Rynku a kostela sv. Józefa. A stačí zabloudit třeba do krátké uličky Stroma. Odbočuje z hlavní Kalwaryjské, která získala své jméno proto, že se tudy ubírali poutníci do slavné Kalwarie Zebrzydowské. Ne, Stroma není strmá, jen mírně stoupá ke krásnému a vznešenému parku Bednarského. V domech číslo 9 a 11 bývaly dvě malé židovské modlitebny, dnes po nich nezůstala ani stopa, snad uvnitř za zšeřelými a vrásčitými zdmi? Sotva. Na druhém rohu bývala lékárna – nyní výčep. Kalwaryjská je ulicí obchodní, řekli bychom jednoduše, plná všelijakých obchodů a obchůdků, krámů a krámků bez ladu a skladu, útulnou kavárnu by tu člověk pohledal. Procházím jí tam a zase zpátky jen proto, abych si připomněl početné a zmizelé židovské obyvatele.

Například v čísle 40 měl obchod s potravinami Izak Rubinstein, dnes tu sídlí pojišťovna. O dva domy dále kdysi fungovala galanterie, dnes tam najdeme dětské kočárky, směnárnu a bižuterii. A na druhé straně byla dílna na vánoční ozdoby Nani Neufeldové. V čísle 18 prodával před válkou tropické ovoce Mojźesz Grüner, nyní tu nabízí služby opět směnárna, numismatika a zastavárna. A můžeme se samozřejmě jen dohadovat, kolik a jakých obchodů se tady vystřídalo od předválečných časů, kdy byli židovští majitelé vystěhováni. Byla by to jistě zajímavá svědectví doby. Přehlídka zboží, dílen, přehlídka lidí, prožitých nebo násilně zlomených životů. Snad nikdo ze zdejších Židů se po válce zpátky nevrátil. Ale hlavně chci říct, že židovský Krakov není jen Kaziměř, ale i Podgórze. Když si tu před časem, možná jako já, polská spisovatelka a novinářka Katarzyna Zimmererová prohlížela místa spjatá s osudy krakovských Židů, jakýsi postarší chodec ji chvíli nedůvěřivě pozoroval a pak na ni vyštěkl: „Co tu hledáte? To jsou naše domy! Nedáme je!“

V Kalwaryjské ulici bydlel s rodiči a bratry také Nahum Monderer. Jeho otec Salomon byl, jak se říká, černou ovcí rodiny. V minulosti bývali Mondererové vždycky kupci, prodávali hlavně mouku. Jenže Salomon mluvil latinsky a španělsky, stal se knihkupcem – a přesvědčeným sionistou a socialistou. V roce 1923, to bylo Nahumovi pár měsíců, odjel se starší sestrou a rodiči do Palestiny. Po pěti letech se vrátili do Krakova, do rodiny záhy přibyla dvojčata. Nahum mluvil hebrejsky, jidiš moc nerozuměl, s rodiči i prarodiči hovořili polsky. Krásná teta Julia byla herečkou v divadle Juliusze Słowackého. Dvojčata zahynou při jednom apelu v táboře Płaszów, o sestře se dozví jen to, že pracovala v nějakém táboře u moře, pak ji s dalšími třemi stovkami dívek naložili na loď a tu krátce po vyplutí záměrně potopili. Nahum přežil, protože se dostal na Schindlerův seznam. Přežil z celé rodiny sám.

Část krakovské čtvrti Kaziměř obývali Židé od středověku. V roce 1935 napsal Majer Balaban v Průvodci po židovských památkách Krakova, že Židé jsou rozptýleni v celém městě, ale v Kaziměři zůstali ortodoxní a v někdejším „Židovském městě“, části Kaziměře, především lidé nuzní a konzervativní, kteří se nemohou rozloučit se starými uličkami a synagogami. Někteří Židé žijící „ve městě“ na Kaziměř nechodili vůbec. Neměli důvod.

Dřímající a zapomenutá výspa, pokračuje Majer Balaban, která se probudí a zalidní jen v době trhů, sobot a židovských svátků. Hlavně na oblíbený svátek Lag ba-omer, který se slaví 33. den po Pesachu, přijížděly do Kaziměře tisíce, možná desetitisíce pobožných Židů, aby se pomodlili na hrobě velkého Remu, rabína Mojžíše Isserlesa.

Nemohl samozřejmě tušit, co se stane v roce 1939.

Židovské město a jeho lidé

Čtvrť Kaziměř měla synagogy ortodoxní i takzvanou Pokrokovou (Tempel) v ulici Miódowé, kde byl rabínem dr. Ozjasz Thon, sem chodívali především řemeslníci; synagogy byly samozřejmě i v jiných částech Krakova – záleželo na počtu Židů žijících v okolí. Kromě synagog navštěvovali Židé i malé modlitebny, kde rabíni učili své žáky, často vlastní děti. Nazývali je v jidiš sztibl, malý pokoj, a na Kaziměři bychom jich napočítali dvě stovky.

Plac Nowy – srdce někdejšího židovského města. Přízemní budovu tržnice z červených cihel postavili na začátku minulého století, říkalo se jí srozumitelně „Okraglak“, pro nás Kulaťák nebo Okrouhlák, bývala tu i rituální jatka drůbeže, kde prodávali košer maso a hlavně slepice, které přivážely spolu se zeleninou vesničanky z okolí. Hospodyně si vybrala ještě živou, řezník ji správně zařízl a vykuchal. V jidiš se říkalo Okraglaku i Rondl.

Dnes nabízejí v okénkách vynikající „zapiekanky“, kus bagety naplněný podle vašeho výběru a následně zapečený, ale taky třeba výborné uzené koleno s kyselým zelím nebo hrachovou či fazolovou polévku s bílou klobásou. Nedaleko v ulici Meiselsa je slavná kavárna Mleczarnia. Ano, zvláštní název, opravdu znamená Mlékárnu. V úzké spojce mezi ulicemi Meiselsa a Józefa, kde natáčel Steven Spielberg scény pro film Schindlerův seznam, si můžete vyfotografovat fotografie z filmu, dnes je tu i restaurace Stajnia. Podél stinné zahrady zmíněné kavárny procházejí vytrvalé hloučky turistů v čele s průvodcem, třímajícím v ruce praporek. Ale v kamenolomu Liban nebo na místě koncentračního tábora v Płaszówě málokdy potkáte živou duši. I když je to jen dvacet minut tramvají z centra města. A také tam Spielberg natáčel svůj slavný film.

Na plánu města z roku 1785 je mezi ulicí Kupa a zmíněným Novým náměstím vyznačen Libuschhof (Dwór Libuszy). Našince to jistě potěší a napovídá, že tu pobývali židovští přistěhovalci z Čech. O čtyři roky později zabíralo židovské město pouze pětinu rozlohy celé Kaziměře, bylo však zastavěno mnohem hustěji než ostatní části, což samozřejmě ovlivnilo hygienické podmínky, navíc byly stálou hrozbou ničivé požáry. V domech tehdy žilo asi 4000 židovských obyvatel, v samotném Krakově, křesťanské části Kaziměře a předměstích pak necelých 18 000 lidí.

V Krakově nalezneme i pozdější české stopy, i když jich, pravda, ubylo. Česká beseda na výhodném místě poblíž nádraží s restaurací a kavárnou pana Frimla žila do roku 1914, překladatel Pavel Peč, který ve městě žije se svou polskou ženou a malou dcerkou, mě zavedl k budově někdejšího konzulátu ČSR v ulici Westerplatte číslo 7, kde v roce 1939 působil štáb československé vojenské skupiny pod vedením podplukovníka Ludvíka Svobody. Bylo to místo, kde i po okupaci Československa vlála ještě několik týdnů naše státní vlajka, místo, kudy procházeli například letci, kteří pak bojovali ve Francii a Anglii. Naproti Wawelu, na rohu ulice Kanoniczna, bývalo vězení, kde strávil pár týdnů Jaroslav Hašek, ve Florianské ulici žil a tvořil snad nejslavnější polský malíř s českými kořeny Jan Matejko, v domě U jehňátka na Rynku Główném bydlel už zmíněný Ludvík Svoboda, ale pamětní deska se nějak ztratila. „Krakov je přece polská Praha a Praha zase český Krakov, to se ví přinejmenším jedno tisíciletí,“ říká olomoucký rodák Pavel Peč. „Podobná topografie, společná historie, možná i stejný původ. Ale každé město má samozřejmě něco do sebe.“

Na Novém náměstí číslo 4 měl mnohem později koloniální obchod Mojzes Samuel Bleicher. Nabízel kávu, čaj, rozinky, ořechy, ale také třeba petrolej a mýdlo. Prostě koloniál. V roce 1934 se stal hlavním krakovským rabínem. Za další rok zemřel, vnukovi Henrykovi bylo právě osm. V obchodě pracoval jeho otec i matka. Když mu bylo šest, ptal se ho děda Bleicher v jidiš: „Kdy už budeš mluvit jidiš?“ Odpověděl mu: „A kdy ty budeš mluvit hebrejsky?“ Děda sice hebrejsky psal, ale nemluvil. Polsky rozuměl. Tak se bavili polsky.

Druhý děda měl výčep na Grodzké ulici. Henryk bydlel s rodiči ve čtvrti Podgórze, školu měl na Kaziměři. Před válkou se začal stavět nový most přes Vislu, dostal jméno po maršálu Piłsudském, ale Henryk ještě chodíval přes starý, dřevěný, u Mostowé ulice. Za přechod se platily dva groše, kluci vždycky čekali, až se sejde víc lidí, aby pak bez placení šikovně proklouzli na druhou stranu.

Dřevěný most už není, na jeho místě dnes překlenuje Vislu lávka pro pěší, Kładka ojca Bernatka. Sledujme ještě Henryka – pokračuje přes Plac Wolnica, ulici Boźego Ciała do Miódowé číslo 26, kde je židovská škola. Když se později přestěhovali do Paulińské ulice, také na Kaziměři, měl to podstatně blíž. V roce 1935, to mu bylo devět, jel na prázdniny k tetě do Moravské Ostravy. Byla to matčina sestra, její muž byl český Žid, obchodoval s kožešinami, nakupoval i v Anglii. Bohatá rodina. Když se Henryk vrátil po prázdninách do Krakova, mluvil česky. Není divu, prázdniny si prodloužil na tři a půl měsíce. V hebrejské škole se učilo od rána do večera, hodně zameškal a učitelé matce poradili, aby přešel do polské obecné školy, také v Miódowé ulici. Ve třídě bylo 30 chlapců, z nich 6 židovského původu. Po mnoha letech se ho ptali v Izraeli novináři, jestli se tam setkal s antisemitismem. Setkal, možná tomu tak neříkali. Už po pár dnech mu jeden z polských kluků řekl: „Když mi zítra nepřineseš chleba s klobásou, vyrazím ti zuby.“ Henryk se nedal. Jednou přišel domů potlučený, matka s ním hned šla za ředitelem školy. Ředitel zavolal provinilce. „Když ho matka viděla, už nic neříkala, vypadal nemocný… Ne, já jsem se nedal, ale jeden spolužák nosil pravidelně chleby, aby ho netloukli. Dnes si uvědomuji, že to byli nejspíš děti dělníků, možná se neměli dobře jako my, dívám se na to jinýma očima.“ Ale všímal si inzerátů nebo cedulek v obchodech: „Kupuj u svého! Nekupujte u Židů!“ S kamarádem jeli tramvají na Błonie, rozlehlé louky a park téměř uprostřed města, koupili si obwarzanky-preclíky. Nevypadali jako Židé, kdyby se tam objevil někdo s pejzy, nedopadlo by to dobře. Možná se zastavili v cukrárně „U Szmatki“ na rohu Dietlovy a Stradomu, v tamní kavárně se scházela židovská bohéma. Všechny cukrárny i restaurace na Kaziměři byly košer, jinak by v nich nikdo nenakupoval, jinak by je nenavštěvoval. K Thornovi na Krakowské chodívali lidé na czulent, guláš, který bylo nutné uvařit před šabatem a pak v peci jenom uchovat před sobotním obědem, ale na rybu po židovsku přišli rádi i Poláci, u Weissbrota na rohu Starowiślné mívali zase výborné dršťky, flaczki. Ale větší porci dávají, jak známo, u Straussbergra v ulici Boźego Ciała.