M. J. Arlidge

THE DOLL’S HOUSE

Copyright © M. J. Arlidge, 2015

The author has asserted his moral rights.

All rights reserved. Translation © 2017 by Peter Tkačenko

Jacket design © 2017 by Marek Novák

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu The Doll’s House (Penguin Books, London 2015) preložil Peter Tkačenko.

Redigovala Zuzana Reiselová.

Obálku navrhol Marek Novák.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava, v roku 2017 ako svoju 1081. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5354-4

1

Ruby nespala dobre, prehadzovala sa v posteli. Mala pocit, že sa celú noc zmietala medzi spánkom a bdelosťou – nebola celkom pri vedomí, no ani poriadne nezaspala. V hlave sa jej miešali divoké úzkostlivé sny a čudné pocity, ako keď ju mama v detstve ukladala do postele. Bolo to síce príjemné, ale, prirodzene, nemožné. Ruby žila sama a rodičia ju naposledy ukladali do postele azda pred pätnástimi rokmi.

Ľutovala, čo v noci vystrájala v Revolution. Bola naštvaná na svoj život, nastavila sa na samozničujúci režim a nebola schopná či ochotná odmietať drinky, ktoré jej núkali chlapci, čo si robili nádeje. Nezaobišlo sa to ani bez tabletiek a kokaínu – z večera jej v pamäti zostala len rozostrená šmuha. Naozaj toho vypila a pohltala toľko, aby jej bolo až takto zle?

Opäť sa prevrátila a pulzujúcu hlavu zaborila do perín. Dnes ju čakali dôležité úlohy – čoskoro sa u nej mala zastaviť matka –, no nevládala sa do nich pustiť. Túžila sa skryť pred svetom, schúliť sa so svojou opicou, mať svätý pokoj od rodiny, zodpovednosti, zrady či sĺz. Chcela mať pokoj od svojho života – aspoň na pár hodín.

Hlavu si vopchala pod vankúš a ticho zastonala. Bolo tam prekvapivo chladno, chladnejšie ako obyčajne, a na chvíľu ju oblialo osvieženie a úľava. Našla si dobrý úkryt, prinajmenšom na chví…

Niečo nesedelo. Pach. Čo sa jej nepozdávalo na pachu tých návliečok? Voňali… nesprávne.

Napriek opici sa jej v hlave ozval poplach. Jej návliečky vždy mali citrusovú vôňu. Používala rovnakú aviváž ako mama. Prečo teda voňali levanduľovo?

Oči mala zavreté a k hlave si pritískala vankúš. Jej mozog sa horko-ťažko usiloval zrekonštruovať udalosti včerajšej noci. Oblizovala sa s jedným chalanom a s niekoľkými ďalšími flirtovala… ale k žiadnemu predsa nešla, všakže? Nie, sama sa vrátila domov. Spomenula si, ako na stôl odložila kľúče, v kuchyni sa napila rovno z vodovodného kohútika, prehltla zopár tabletiek proti bolesti hlavy a zvalila sa do postele. Bolo to minulú noc, všakže?

Cítila, ako jej pri tých myšlienkach zovrelo hruď a ťažko sa jej dýcha. Opäť sa o ňu pokúšala astma. Potrebovala svoj inhalátor. Natiahla ruku k nočnému stolíku, aby ho nahmatala – akokoľvek bola opitá, vždy dbala na to, aby mala inhalátor poruke. Lenže tam nebol. Načiahla sa poriadne. Nič. Nebol tam ani ten poondiaty stolík. Jej dlaň sa zastavila na stene. Holá tehla. Steny u nej doma neboli…

Strhla si z tváre vankúš a sadla si. Spadla jej sánka, no z úst jej vyšiel len krotký vzdych – v bezradnej panike jej stuhlo telo. Ľahla si do svojej krásnej, útulnej postele. Zobudila sa však v chladnej, tmavej pivnici.

2

Nádherná Carsholtská pláž sa kúpala v žiare slnka vysoko nad obzorom. Morské vlny Solentskej úžiny ledabolo obmývali dlhé nánosy zlatého piesku. Andy Baker sa v duchu potľapkal po chrbte – Carsholtská pláž sa nachádzala doslova na konci sveta, takže sem napriek nádhernému počasiu takmer nikto nezablúdil. Cathy, on a deti ju mali celú len pre seba a čakala ich nádherná sobota pri mori. Dať si niečo pod zub, zahádzať si lietajúci tanier, vypiť pár pív – stačilo na to pomyslieť a už zabúdal na stres pracovného týždňa.

Andy nechal chlapcov, aby si vykopali zákop – čo medzi bláznivými dvojčatami veštilo nezmieriteľnú bitku –, a vybral sa k vode. Prečo ho toto miesto tak upokojovalo? Že je také izolované? Ten výhľad? Hukot mora omývajúceho pláž? Postavil sa tak, aby mu vlny zalievali chodidlá. Chodieval sem od detstva. Priviedol sem aj svoju manželku – svoju prvú manželku – a chlapcov. Pravda, neskončilo sa to dobre, ale teraz, keď sa obzrel na Cathy, ako kope zákop a žartuje s Tomom a Jimbom, cítil sa blažený.

Toto miesto bolo jeho útočisko, kam sa tešil celý týždeň. Podnikanie v bezpečnostnej oblasti vyzerá na papieri dobre, no mal s tým večné opletačky. Kedysi sa darilo najímať slušných ľudí, dnes už nie. Možno to bolo prílevom cudzincov alebo jednoducho modernými časmi, ale Andy mal pocit, že každý tretí zamestnanec má buď problémy s drogami, prípadne slabosť na dievčatá. Minulý mesiac ho zažaloval majiteľ istého nočného klubu, lebo jedného z Andyho chlapov prichytil, ako na záchode díluje ketamín. Na také veci už bol trochu starý – možno by nebolo na škodu popremýšľať o odchode do dôchodku.

Z myšlienok ho vytrhol akýsi zvuk. Doliehal k nemu spoza chrbta. Kde boli chlapci. Kričali. Nie, nekričali – revali.

Andy sa v mihu rozbehol po piesku, srdce mu bilo ostošesť. Ubližuje im niekto? Zbadal Cathy, ale kam sa podeli chlapci?

„Cathy?“ Nepozrela naňho.

„Cathy!“

Konečne k nemu zdvihla oči. Tvár mala popolavú. Pokúsila sa otvoriť ústa, kým však bola schopná niečo vysloviť, hodili sa na ňu chlapci a zvierali ju, akoby im išlo o život.

Andy na nich zízal, zmätený a vystrašený. Cathy si pritískala chlapcov na prsia, no pohľad upierala do priekopy. Objavili niečo, čo ich vydesilo? Mŕtve zviera alebo…

Andy podišiel k okraju priehlbiny. Tušil, čo v nej uvidí. Ten obraz sa mu pomaly vynáral v mysli. No keď nazrel do jamy, aj tak mu na okamih zamrelo srdce. Na dne strmej, asi meter hlbokej priekopy ju uvidel. Vlhkým pieskom dokonale orámovanú mladú ženskú tvár.

3

Vo výhľade jej bránil snehobiely závoj a ešte silnejšie jej stískalo hrudník. Teraz sa už Ruby naplno zmocnil astmatický záchvat, v panickom zmätku plytko a prerývane dýchala. Srdce jej neúnavne búšilo, akoby sa chystalo každú chvíľu explodovať. Čo sa to, dopekla, deje? V duchu zapochybovala, či sa jej to len nesníva.

Zahryzla si do predlaktia. Do tela sa jej rozliala mučivá bolesť. Rýchlo uvoľnila zovretie zubov a nadýchla sa. Takže sa jej nesnívalo. Na to mohla prísť už podľa tej svinskej zimy. Pri myšlienke, že pri sebe nemá inhalátor, išla z kože vyskočiť, potrebovala sa však upokojiť a skrotiť paniku, inak hrozilo, že stratí vedomie. A to si nemohla dovoliť. Nie tu.

Pokoj. Snaž sa upokojiť. Mysli na niečo pekné. Mysli na mamu. A na otca. A na Cassie. A na Conora. Mysli na polia. A rieky. Na slnečné lúče. Mysli na detstvo. Na ihriská. Ako si trávila letá v záhrade. Behala pomedzi kvapky zo zavlažovača. Mysli na veselé, veselé zážitky.

Ruby sa teraz dvíhala hruď o čosi menej zúrivo, dýchala o trochu menej zúfalo. Daj sa do pohody. Zvládneš to. Na toto všetko sa nájde jednoduché vysvetlenie. Oprela sa o vankúš, zhlboka sa nadýchla a vykríkla:

„Haló?“

Jej hlas znel čudne, s tupou ozvenou sa odrážal od holých tehlových stien. Miestnosť bola zahalená v temnote, výnimkou bol len žltý pásik derúci sa spod dverí, ktorý vrhal dovnútra práve toľko svetla, aby vedela, na čom je. Miestnosť mala rozmery zhruba päťkrát päť metrov a pripomínala garsónku – posteľ, stôl, stoličky, sporák a kanvica –, až na to, že v nej nebolo jediné okno. Nízky strop tvorili drevené dosky, no na počudovanie medzi nimi neboli žiadne medzery a nepresvitalo cez ne svetlo.

„Haló?“ ozvala sa opäť chvejúcim sa hlasom a snažila sa zahnať paniku. Ani tentoraz sa nedočkala odpovede, žiadneho prejavu života.

Skočila na nohy – čokoľvek bolo lepšie ako sedieť a umárať sa v tých príšerných myšlienkach. Prešla krížom cez izbu a vyskúšala stlačiť kľučku na ťažkých kovových dverách, ale boli zamknuté. Horúčkovito obišla neveľkú miestnosť a hľadala čosi, čo by jej pomohlo uniknúť, no nič nenašla.

Chvela sa. Bola na smrť vyľakaná a do kosti premrznutá. Pohľadom pristála na sporáku. Bol to starý plynový typ s dvoma rúrami a štyrmi horákmi. Zrazu ju opantala predstava, že ho použije. Štyri ohnivé kotúče by priestor vyhriali a aj trochu rozjasnili. Pootočila gombík a stisla tlačidlo na zapálenie ohňa. Nič. Vyskúšala druhý a potom tretí horák. Stále nič.

Obišla sporák, aby skontrolovala, či je vzadu všetko v poriadku. O sporákoch síce nevedela zhola nič, ale vravela si, že chyba môže byť zjavná na prvý pohľad.

Sporák nebol pripojený. K zadnej strane neviedli žiadne rúrky, ktoré by do horákov privádzali plyn. Bol tu len na ozdobu. Ruby sa zviezla na dlážku. Z očí jej vyhŕkli slzy od rozčarovania a strachu.

Čo je to za miesto? Prečo sa tu ocitla? Zatiaľ čo sa snažila spracovať túto čudnú situáciu, v hlave jej vírili myšlienky. Čoraz rýchlejšie sa prepadala do zúfalstva, z brady jej na dlážku kvapkali slzy.

Náhle ju vyrušil nejaký hluk a zdvihla oči.

Čo to bolo? Bolo to na poschodí alebo tu dole?

Potom to začula opäť. Kroky. Neomylne spoznala kroky. Blížili sa. Zastali pred dverami. Vycítila hrozbu a vyskočila na nohy.

Ticho. Nato zarachotil kov, odsunul sa priezor na dverách a v štrbine sa objavil pár očí. Ruby sa zatackala dozadu a uchýlila sa do opačného rohu miestnosti – chcela byť čo najďalej od dverí.

Zvuk odomykania zámkov.

„Pomoc!“ zrevala.

Ďalej sa však nedostala. Dvere sa rozleteli a miestnosť zalialo svetlo. Ruby, oslepená náhlym jasom, rýchlo zovrela viečka. Potom ich pomaly, opatrne opäť otvárala.

Vo dverách stála vysoká postava. Vystupovala zo svetla za chrbtom, takže črty sa nedali rozpoznať. Bol to len tieň, týčil sa a pozoroval ju.

Rovnako náhle, ako sa ťažké dvere pred chvíľou otvorili, sa opäť zabuchli. Ocitli sa spolu v tmavej miestnosti.

Ruby si rukami zakryla tvár a modlila sa k bohu, v ktorého neverila, prosila ho o milosť. No jej modlitby nezastavili zvuk približujúcich sa krokov.

4

Helen Graceová uháňala po pobrežnej ceste a telom rozrážala vzduch. Na tomto izolovanom mieste ešte nebola, no to, čo sa jej vynáralo pred očami, sa jej páčilo. Divočina, izolácia – to sa jej pozdávalo. Otvoril sa jej výhľad na opustenú cestu, pridala plyn a ešte razantnejšie prenikala silným protivetrom.

Čoskoro zbadala miesto činu, ubrala plyn a jej kawasaki postupne zvoľnila na prijateľnú päťdesiatku. Pri policajnej páske trepotajúcej sa vo vetre ju už čakal seržant Lloyd Fortune. Mladý, bystrý muž bol prototypom policajta z radov etnickej menšiny a mal šancu dotiahnuť to v southamptonskej polícii ďaleko.

Helen ho odjakživa mala rada a rešpektovala ho, no napriek tomu sa jej zdalo trochu čudné, že jej robí dvojku. Počas vyšetrovania prípadu Elly Matthewsovej na toto miesto síce dočasne povýšili Charlie, funkciu však nezískala natrvalo. A len čo oznámila, že je tehotná, z povýšenia sa stala len akademická otázka – všetkým bolo jasné, že jej nadlho zostane súčasná hodnosť. Nebolo to fér, ale tak už to chodí, svet nikdy nebude priať pracujúcim matkám.

Starý tím sa rozpadal. Tony Bridges nadobro odišiel zo zboru, vyšetrovateľa Groundsa čoskoro čakal dôchodok a Charlie mala len zopár týždňov do pôrodu, takže už nastúpila na materskú. Jej miesto teda prevzal Lloyd, pribudli im dvaja noví vyšetrovatelia a v tíme teraz vládla celkom iná atmosféra. Ak by Helen mala byť úprimná, necítila sa v ňom najlepšie. Nezvykla si ešte na nových ľudí a čakala ju úloha postarať sa o to, aby súkolesie tímu fungovalo hladko. To sa však dá dosiahnuť len tak, že spolu prejdú ohňom.

„Čo pre mňa máš, Lloyd?“

Kráčali spolu po piesočnej pláži smerom k priekope.

„Mladá žena. Bola pochovaná približne v metrovej hĺbke. Asi pred hodinou ju našli dve decká. Tamto sú so svojimi rodičmi.“

Lloyd ukázal na štvorčlennú rodinu, ktorá sa chúlila pod policajnými dekami a spovedal ju uniformovaný policajt.

„Majú niečo spoločné s obeťou?“

„Nie, chodievajú sem takmer každý víkend. Zvyčajne to tu majú len pre seba.“

„Býva niekto v okolí?“

„Nie. Najbližšie domy sú päť kilometrov odtiaľto.“

„Dopadá sem v noci svetlo majáka?“

„Ten je príliš ďaleko.“

„Čiže je to ideálne miesto, kde sa zbaviť neželaných dôkazov.“

Mlčky podišli k okraju priekopy. Šéfka forenzného oddelenia southamptonskej polície Meredith Walkerová v nej z piesku opatrne vyslobodzovala telo. Helen sa zahľadela dole. Walkerová v bielom plášti zlovestne čupela nad ženou, ktorá napriek vlhkému piesku vo vlasoch, v očiach a na perách pôsobila nanajvýš pokojne.

Z piesku sa už vylúpla ženská tvár, plecia, horná časť trupu a ruky. Pokožka na neprirodzene štíhlych končatinách bola priam biela, a tak na tele ešte väčšmi vyniklo jediné tetovanie. Napriek čiastočnému rozkladu bol na tvár s čiernymi vlasmi a jasnomodrými očami svojím spôsobom príjemný pohľad. Helen si spomenula na rozprávky bratov Grimmovcov, v ktorých vystupovali gotické devy čakajúce na bozk skutočnej lásky.

„Ako dlho tu leží?“ spýtala sa.

„Ťažko povedať,“ odvetila Meredith. „V tejto hĺbke je piesok studený a vlhký – ideálne podmienky na zakonzervovanie tela. Nedostanú sa tam žiadne zvieratá ani hmyz. Ale nie je čerstvé. Vzhľadom na úroveň rozkladu by som povedala, že dva, tri roky – až telo dostaneme na pitevný stôl, Jim Grieves vám bude vedieť povedať viac.“

„Ak je to možné, chcela by som ešte dnes večer dostať zábery z miesta činu.“

„Vykonám. Ale nie som si istá, či vám na niečo budú. Nech to urobil ktokoľvek, bol obozretný. Odstránil jej náušnice aj cvoček z nosa. Ostrihal jej nechty. A môžete si domyslieť, čo so zvyškom dôkazov urobil príliv a čas.“ Helen sa poďakovala a vybrala sa bližšie k vode, aby mala na miesto činu lepší výhľad. Už teraz z toho mala nervy. Niekto, kto presne vedel, čo robí, starostlivo, vopred premysleným spôsobom zahrabal telo. Nebola to práca amatéra. Z čoho Helen čítala silné náznaky, že vrah to neurobil prvýkrát.

5

„Choďte preč. Nepribližujte sa ku mne.“

Ruby sa chrbtom pritískala do rohu miestnosti. Rukami natiahnutými pred sebou sa pokúšala zabrániť útoku, hoci jej bolo jasné, že je to zbytočné gesto.

Cvak. Priamo do očí jej dopadol prenikavý lúč svetla baterky. Rozbúchalo sa jej srdce. Lúč si ju dôkladne premeriaval, pomaly skĺzol z tváre na hruď, pokračoval k stehnám a napokon na chodidlá. Napriek odhodlaniu pôsobiť silno sa prestala ovládať a rozvzlykala sa.

„Neboj sa.“

Hlas mal odmeraný a pokojný. Nespoznávala ho, ale jasne v ňom počula southamptonský prízvuk.

„Prosím, pustite ma,“ vyhŕkla pomedzi slzy. „Nikomu nič nepoviem. Chcem…“

„Je ti zima?“

„Prosím. Chcem ísť domov.“

„Ak je ti zima, môžem ti priniesť ďalšiu prikrývku. Nechcem, aby ti niečo chýbalo.“

Jeho chladný pragmatizmus bol zničujúci. Rozprával, akoby sa nestalo nič nezvyčajné. Akoby to bolo niečo normálne.

„Si hladná?“

„Chcem ísť domov, ty kretén. Prestaň… prestaň so mnou takto hovoriť. Hlavne… ma vezmi domov. Bude po mne pátrať polícia…“

„Nikto po tebe pátrať nebude, Ruby.“

„Budú sa po mne zháňať rodičia. Dnes sa má u mňa zastaviť mama…“

„Rodičia ťa neľúbia.“

„Prosím?“

„Nikdy ťa neľúbili.“

„Čo to trepeš…“

„Videl som, ako sa k tebe správajú. Čo si o tebe hovoria v tvojej neprítomnosti. Chcú sa ťa zbaviť.“

„To nie je pravda.“

„Fakt? Veď si ich opustila, nezabúdaj na to. Prečo by sa mali po tebe zháňať?“

Z tej desivej logiky Ruby na okamih onemela.

„Nie… Nie. Si vedľa. Klameš. Ak chceš peniaze, majú…“

„Iba ti hovorím pravdu. Nechcú ťa. Ale ja áno.“

Ruby opäť vzlykla, tentoraz hlasnejšie. Vravela si, že to nemôže byť pravda.

„Chcem ísť domov,“ zakňučala.

Zdroj svetla sa k nej priblížil. Ocitol sa vedľa nej. Ruby zvesila hlavu a silno zovrela viečka. Pocítila na sebe jeho dych a vzápätí sa strhla, keď jej pohladil vlasy.

„To rád počujem, moja milá,“ prihováral sa jej vľúdnym šeptom. „Pretože toto je teraz tvoj domov.“

6

Alison Spracklingová bola na svoju dcéru poriadne naštvaná. Dohodli sa predsa, že sa stretnú o jedenástej – a je už jedna popoludní. Kde v riti trčí?

Keďže jej nikto neotváral, pozvala sa dnu sama. Ruby žila v maličkom, ošarpanom bytíku. Ako rodené pártydievča v piatok večer často vymetala podniky a nebolo by nezvyčajné, keby sa schúlená pod prikrývkou liečila z opice a ignorovala okolitý svet. Prirodzene, nikdy sa nedalo vylúčiť, že si domov niekoho priviedla – vzhľadom na ľúbostnú minulosť svojej dcéry by z toho Alison nebola nadšená –, ale toto stretnutie bolo príliš dôležité, aby jej to vyhadzovala na oči.

Trvalo poriadne dlho, kým sa im podarilo dostať do bodu, ktorý pripúšťal zmierenie rodiny, a Alison bola odhodlaná, že to nepokazí, nech už je Ruby akokoľvek nespoľahlivá a tvrdohlavá. Do jej návratu k rodine investovala mesiace diplomatického úsilia a dnes nadišiel deň, keď chceli majiteľovi bytu vypovedať zmluvu a objednať sťahovákov. Deň, keď mali oslavovať a potvrdiť krvopotne vybojované víťazstvo zdravého rozumu nad ranenými citmi.

Alison netúžila po ničom inom. Len po návrate do normálnosti, k šťastnej, zjednotenej rodine. Tak kde trčí? Kam sa mohla podieť – práve dnes? Nemala by zavolať Jonathanovi? Aby prišiel? Nie, nie je práve najlepší nápad dodávať mu ďalšiu muníciu, keď vládne také krehké prímerie.

Rubin ročný exil mimo rodiny poriadne bolel. Nešlo len o trpké obvinenia, slzy, hrozby, ale najmä o jednoduchý fakt, že ich najstaršia dcéra s nimi nebola na rodinných oslavách, dovolenkách či opekačkách. Alison mala z toho hrozný pocit, akoby ich rodina – a ona zvlášť – zanovito ignorovala horiacu budovu či topiaceho sa plavca.

Opäť skúmavo prešla po byte – zo spálne do kúpeľne a do obývačky –, ale po dcére nebolo ani stopy. Čo to má znamenať? Posledný prejav vzbury? Varovanie, že vždy môže byť – a bude – nezávislá? Alebo je v tom niečo vážnejšie? Chystala sa prehodnotiť uzavretú dohodu? Z tej neistoty sa Alison zmocňovala silná nervozita.

Odrazu sa ozvalo zaštebotanie vtáčaťa. Vychádzalo z jej telefónu a oznamovalo novú správu na twitteri. Keďže Ruby pravidelne tweetovala – Alison sa novinky o svojej dcére dozvedala najmä takto –, rýchlo otvorila kabelku, hrabala sa vo veciach a hľadala mobil.

Naozaj to bola Ruby. Alison si prečítala tweet. Zvraštila čelo a prečítala si ho znova. Taká sebecká predsa nemôže byť, všakže?

„Potrebujem vypadnúť a byť sama sebou. Keby ma mal niekto rád, zostala by som… R.“

Ale môže. Ruby sa rozhodla, že spáli mosty. A Alison bolo okamžite jasné, že cesta späť už nebude možná.

7

Keď dotweetoval, vypol mobil a starostlivo si ho vložil do vrecka na bunde. Ešte raz sa presvedčil, či je čistý vzduch, ale jeho obavy boli prehnané: takto hlboko do lesa nikdy nikto nezablúdil.

Vybral sa nazad, pomaly si kliesnil cestu bujnou vegetáciou. Dával si pozor, aby sa nezachytil o pichliače či tŕne. Jeho syntetické oblečenie by zrejme aj tak nikde nezanechalo ani vlákno, opatrnosti však nikdy nie je nazvyš.

Vyšiel na malú čistinku. Porast tu bol redší, pôda piesčitá a suchá. Na jeho zámer priam ideálna. Z malej plôšky odstránil vegetáciu, z ruksaku vybral otep halúzok a opatrne ich položil na zem. Čochvíľa z nich v jamke, ktorú opatrne vykopal lopatkou, urobil úhľadnú kôpku. Jamka mala zachytiť prípadné zablúdené iskry – lesný požiar by znamenal hotovú katastrofu. Bezpečnosť na prvom mieste, vždy na prvom mieste.

Navrch natrúsil trochu tuhého liehu, aby sa to dobre rozhorelo. Isteže, tuhý lieh je nebezpečnejší ako noviny, ale aj pologramotný policajt vie z novín vyčítať všelijaké užitočné stopy. Takže parafín. Bolo čudné cítiť teplo ohňa v teplé sobotné popoludnie. Keď treba, tak treba.

Keby ho niekto videl, pomyslel by si, že ide o výletnícku opekačku – v tomto ročnom čase na tom nebolo nič nezvyčajné. A ak aj niekto nájde ohnisko, on už bude dávno za horami za dolami, takže…

Myšlienka, že ho niekto objaví, čo ako smiešna, ho popchla k činu. Vybral z batoha Rubino pyžamo a položil ho do ohňa. Sledoval, ako horí a škvarí sa. Najprv sa ohňu tvrdohlavo vzpieralo, potom sa na ňom objavil prvý plamienok, keď sa vlákna začali chytať, a napokon dospelo do nevyhnutnej ničoty.

Vedel, že je to hlúpe, ale vychutnával si to. Nedokázal sa tomu ubrániť. Bolo to nádherné – tancujúce plamene, žiarivé uhlíky a napokon jemnučký popol. Pohľad naň ho zapĺňal emóciami, lebo vedel, čo to znamená. Sledoval Rubin koniec. Bola mŕtva, pominula sa, ale z toho ohňa, z jeho popola, povstane čosi nové a nádherné.

Table of Contents

1

2

3

4

5

6

7