The Sympathizer

Copyright © Viet Thanh Nguyen, 2015

Translation © Karel Makovský, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN 978-80-7565-158-7

Pro Lan a Ellisona

Není třeba se při slově „muka“ tvářit hned ponuře:

právě v tomto případě zbývá dost toho,

co lze počítat k opaku,

co lze odečíst – zbývá dokonce i něco k smíchu.

— Friedrich Nietzsche, Genealogie morálky

KAPITOLA 1

Jsem špión, spáč, vyzvědač. Člověk dvou tváří. Proto asi nikoho nepřekvapí, že i mysl mám dvojitou. Nejsem nějaký nepochopený mutant z komiksu nebo hororového filmu, i když se mnou tak občas někdo jedná. Prostě jen dokážu vidět všechny problémy z obou stran. Někdy si lichotím, že jde o talent, a ačkoliv připouštím, že není nijak podstatný, jedná se patrně o jediné nadání, které mám. Jindy vidím, že sice dokážu svět vnímat tímto způsobem, ale nemohu nijak pomoci, a tehdy si nejsem tak jist, jestli je vhodné nazývat to talentem. Talent by měl být přece to, co používáte, ne něco, co používá vás. Talent, který nemůžete použít, talent, který vás má v moci – takový talent, přiznávám, představuje nebezpečí. Ten měsíc ale, kdy moje přiznání začíná, vypadalo moje vnímání světa stále spíš jako výhoda než jako hrozba, jak už to u některých nebezpečí bývá.

Měsícem, o kterém mluvím, byl duben, nejkrutější měsíc ze všech. Byl to měsíc, kdy válka, trvající už drahnou dobu, přišla o své končetiny, což se válkám dříve či později vždycky stane. Byl to měsíc, který znamenal pro lidi v naší malé části světa vše a pro většinu lidí ve světě zbývajícím nic. Byl to měsíc, který představoval konec války a začátek… „mír“ asi není to pravé slovo, co říkáte, drahý Veliteli? Byl to měsíc, kdy jsem čekal na konec za zdmi vily, kde jsem žil předchozích pět let, zdmi, na kterých se blýskalo rozbité hnědé sklo a jejichž korunou byl rezavý ostnatý drát. Ve vile jsem měl vlastní pokoj, právě tak jako mám vlastní pokoj ve vašem táboře, Veliteli. Správný název pro tuto místnost je samozřejmě „samotka“ a místo domovníka, který by každý den uklízel, jste mi přidělil strážného s dětskou tváří, který neuklízí vůbec. Ale nestěžuji si. Chápu, že toto doznání je třeba sepsat v soukromí, nikoliv v čistotě.

V Generálově vile jsem měl sice dost soukromí přes noc, ve dne ho bylo ale jen málo. Byl jsem jediný z Generálových důstojníků, který bydlel v jeho domě, jediný svobodný muž v jeho štábu a jeho nejspolehlivější asistent. Ráno, než jsem ho odvezl ten kousek do jeho kanceláře, jsme společně snídali – na jednom konci týkového jídelního stolu jsme rozebírali hlášení, zatímco na druhém jeho žena dohlížela na ukázněné kvarteto dětí ve věku osmnáct, šestnáct, čtrnáct a dvanáct let, přičemž jedna židle zůstávala volná pro dceru studující v Americe. Konce se možná neobávali všichni, Generál ho ale moudře předpokládal. Tento štíhlý muž s vynikajícím držením těla byl zkušeným veteránem, který si nespočet svých medailí rozhodně zasloužil. I když měl jen devět prstů na rukou a osm na nohou, protože o tři ho připravily kulky a střepina granátu, věděla o stavu jeho levé nohy jen jeho rodina a nejbližší důvěrníci. Jen málokdy se stalo, že by nedostál svým ambicím, snad s výjimkou přání jednou sehnat láhev vynikajícího burgundského a vypít ho se společníky, kteří nemají potřebu dávat si do vína kostky ledu. Byl hédonista a křesťan, právě v tomto pořadí, věřící muž, který věřil v gastronomii a Boha, svou ženu a své děti a také ve Francouze a Američany. Podle jeho názoru nám nabízeli mnohem lepší učení než ti druzí zahraniční Svengaliové, kteří obloudili naše bratry na severu i těch pár na jihu: Karel Marx, V. I. Lenin a předseda Mao. Ne, že by dílo některého z těchto moudrých mužů četl! To byla moje práce. Jako jeho asistent a nižší zpravodajský důstojník jsem mu sepisoval poznámky třeba o Komunistickém manifestu nebo Maově Rudé knížce. Na něm pak bylo najít vhodnou příležitost, kdy svou znalost uvažování nepřítele předvede. Jeho nejoblíbenější byla Leninova otázka, kterou opakoval, kdykoliv se to jen trochu hodilo: „Pánové,“ deklamoval a poklepával přitom na příslušný stůl ztuhlými klouby prstů, „co dělat?“ Upozorňovat Generála, že tuto otázku položil ve stejnojmenném románu už Nikolaj Černyševskij, působilo nepatřičně. Kdo si dnes vzpomene na Černyševského? Podstatný byl Lenin, muž činu, který si otázku přivlastnil, bez ohledu na to, že ji jen opsal.

A právě v tomto nejtemnějším dubnu, když čelil otázce, co by se mělo udělat, nedokázal Generál, který na to, co dělat, vždy přišel, najít odpověď. Muž, který věřil v mission civilisatrice a americký způsob života, konečně zažil záchvěv nejistoty. Nemohl spát a procházel se po vile se sinavě zelenou pletí, jako by trpěl malárií. Od chvíle, kdy se před několika týdny v březnu zhroutila naše severní fronta, zjevoval se čas od času ve dveřích mé kanceláře nebo mého pokoje, aby mi sdělil nejnovější zprávy, bez výjimky pesimistické. „Věřil bys tomu?“ ptal se pokaždé a já na to měl vždy jednu ze dvou odpovědí: „Ne, pane!“ nebo „Neuvěřitelné!“. Nemohli jsme uvěřit tomu, že v březnu vyplenili Ban Me Thuot, malebné a příjemné město kávy, můj domov na Vysočině. Nemohli jsme uvěřit, že náš prezident Thieu, na jehož jméno bychom nejraději naplivali, vydal nevysvětlitelný příkaz k ústupu našich sil bránících Vysočinu. Nemohli jsme uvěřit, že padly Da Nang a Nha Trang, ani že naše jednotky střílely civilisty do zad, když všichni zoufale bojovali o místa na prchajících bárkách a člunech. Ztráty na životech šplhaly do tisíců. V soukromí své kanceláře jsem poctivě pořizoval snímky těchto zpráv, jenž měly potěšit Mana, mého řídícího pracovníka. A přestože těšily i mne, jako známky nevyhnutelného rozkladu režimu, nemohl jsem si pomoci, abych se necítil pohnutý utrpením těch nebohých lidí. Možná to nebylo z politického hlediska správné, abych s nimi soucítil, ale kdyby byla moje matka naživu, byla by jednou z nich. Byla chudá, já byl její chudé dítě a chudých lidí se nikdo neptá, jestli chtějí válku. Ani se jich nikdo neptá, jestli si přejí umřít žízní nebo se utopit v pobřežních vodách nebo jestli chtějí být okradeni a znásilněni vlastními vojáky. Kdyby ty tisíce lidí stále žily, nemohly by uvěřit, jak zemřely, stejně jako my nemohli uvěřit, že Američané – naši přátelé, naši dobrodinci, naši ochránci – odmítli naše prosby a neposlali nám další peníze. Co bychom s těmito penězi udělali? Koupili za ně munici, benzín a náhradní díly do zbraní, letadel a tanků, které nám ti samí Američané zadarmo věnovali. Darovali nám injekční stříkačky a teď nás vytrvale odmítali zásobovat lékem. („Nic,“ mumlal Generál, „není tak drahé jako to, co se nabízí zadarmo.“)

Na konci našich debat a společných jídel jsem Generálovi vždy zapálil cigaretu Lucky Strike. Hleděl do prázdna, zapomínal kouřit a cigareta mu pomalu dohořívala v prstech. V polovině dubna, když ho ze snění probral žhavý popel a on pronesl slovo, které bylo zakázané, utišila Madam haštěřicí se děti a řekla: „Jestli budeš ještě čekat, tak se odsud nikdy nedostaneme. Měl bys říct Claudovi o letadlo hned teď.“ Generál předstíral, že Madam neslyší. Měla mozek jako počítadlo, páteř jako instruktor pořadových cvičení a tělo jako panna i po pěti dětech. To všechno zabalené do jednoho z těch exteriérů, které naše malíře vzdělané ve stylu Beaux Arts inspirovaly k použití těch nejpastelovějších vodových barev a k těm nejrozmazanějším tahům štětcem. Krátce řečeno, byla to ideální vietnamská žena. Tento dar štěstěny Generála nepřestával naplňovat vděkem i děsem. Promnul si špičku popáleného prstu, podíval se na mě a řekl: „Myslím, že je čas požádat Clauda o letadlo.“

Teprve až si zase začal mnout poraněný prst, troufl jsem si vrhnout pohled na Madam, která jen pozvedla obočí. „Dobrý nápad, pane,“ přitakal jsem.

Claude byl náš nejvěrnější americký přítel. Náš vztah byl tak intimní, že se mi dokonce jednou svěřil, že je z jedné šestnáctiny černoch.

„Aha,“ poznamenal jsem, „takže to vysvětluje, proč máš černé vlasy, proč se tak dobře opaluješ a proč umíš tancovat čaču jako jeden z nás.“

„Beethoven,“ podotkl, „byl taky z šestnáctiny černoch.“

„To potom vysvětluje,“ řekl jsem já, „proč dovedeš vystřihnout Happy Birthday, jako by se nechumelilo.“

Znali jsme se více než dvě desetiletí, od chvíle, kdy si mě v roce 1954 všiml v uprchlické bárce a rozpoznal má nadání. Byl jsem předčasně vyspělé devítileté dítě, už tou dobou slušně ovládající angličtinu, kterou mě naučil jeden z prvních amerických misionářů. Claude prý pomáhal uprchlíkům. Nyní mu patřil stůl na americkém velvyslanectví a jeho údajným úkolem byla podpora rozvoje turistiky v naší válkou zmítané zemi. Jak si dokážete představit, na to, aby toto vysvětlení působilo věrohodně, bylo potřeba vyždímat kapesník prosáklý duchem amerického nadšení opravdu do poslední kapky. Ve skutečnosti patřil Claude k CIA a sloužil v naší zemi už v době, kdy patřila k francouzské koloniální říši. V té době, kdy se CIA ještě říkalo OSS a Ho Či Min ji požádal o pomoc v boji proti Francouzům. Při vyhlášení nezávislosti našeho státu dokonce citoval americké Otce Zakladatele. Nepřátelé strýčka Ho tvrdí, že každým koutkem úst dokáže říkat něco jiného, Claude ale věřil, že slyší obě strany zároveň. Zavolal jsem Claudovi ze své kanceláře kousek od Generálovy studovny a anglicky ho informoval, že Generál ztratil veškerou naději. Claudova vietnamština nestála za nic a francouzština byla ještě horší, anglicky ale mluvil výtečně. Zdůrazňuji to jen kvůli tomu, že to samé se zdaleka nedalo povědět o všech jeho krajanech.

„Je po všem,“ oznámil jsem, a když jsem to řekl Claudovi, vypadalo to konečně jako něco skutečného.

Říkal jsem si, jestli Claude nebude protestovat a tvrdit, že se na obloze ještě stále mohou vynořit americké bombardéry nebo že se už brzy na svých vrtulnících přiřítí americká vzdušná kavalérie, aby nás zachránila. Claude mě ale nezklamal.

„Zjistím, co se dá udělat,“ prohlásil přes bzukot hlasů v pozadí. Představil jsem si velvyslanectví v chaosu, přehřáté dálnopisy, naléhavé kabelogramy potkávající se na půl cesty mezi Saigonem a Washingtonem, personál pracující do úmoru a pach porážky tak čpavý, až zahltil klimatizaci. Uprostřed rozbouřených emocí zůstával Claude klidný. Žil tu tak dlouho, že se už skoro nepotil i přes tropickou vlhkost. Dokázal člověka sledovat i potmě, v naší zemi ale nemohl být nikdy neviditelný. I když to byl intelektuál, jeho americký původ byl nepopiratelný. Byl to svalnatý typ, závodně vesloval a mohl se tak pochlubit pořádnými bicepsy. Zatímco naši učenci měli sklony k bledosti, krátkozrakosti a zakrnělosti, Claude měl metr devadesát, dokonalý zrak a udržoval se každé ráno ve formě dvěma sty kliky, při kterých mu na zádech seděl jeho nungský posluha. Ve volném čase četl a kdykoliv se zastavil ve vile, vyčnívala mu z podpaží kniha. Když dorazil o pár dnů později, přinesl s sebou paperbackové vydání knihy Asijský komunismus a orientální modus destrukce od Richarda Hedda.

Kniha byla určená pro mě, zatímco Generál dostal láhev Jacka Danielse – dárek, kterému bych dal přednost, kdybych si mohl vybrat. Bez ohledu na to jsem pečlivě prozkoumal obal knihy. Byl přeplněný bláboly tak bezduchými, že je mohli klidně opsat z kroniky fanklubu pubertálních dívčin, jenomže v tomto případě natěšené chichotání pocházelo od dvou ministrů obrany, senátora, který na dva týdny navštívil naši zemi, aby si ověřil fakta na místě, a známého televizního moderátora, který napodoboval výslovnost Charltona Hestona v roli Mojžíše. Důvody jejich nadšení vycházely z podtitulu „Pochopení a odvrácení marxistické hrozby v Asii“. Když se Claude svěřil, že tuto knihu mnoho lidí považuje za návod, jak v této oblasti postupovat, přitakal jsem, že si ji tedy přečtu také. Generál odšpuntoval láhev. V tuto chvíli, kdy hlavní město obkličovalo osmnáct nepřátelských divizí, neměl náladu na knihy ani na zdvořilou konverzaci. Chtěl mluvit o letadle a Claude, převalující sklenku s whiskey mezi dlaněmi, přiznal, že to nejlepší, co se mu podařilo sehnat, byl černý let letadlem C-130 mimo úřední záznamy. Vešlo se do něj devadesát dva parašutistů s výbavou, což Generál dobře věděl, protože před tím, než ho prezident povolal, aby vedl Národní policii, sloužil u letectva. Zásadním problémem ale bylo, jak vysvětlil Claudovi, že jen jeho širší rodina čítala padesát osm osob. A přestože některé z nich neměl rád a několika přímo opovrhoval, Madam by mu nikdy neodpustila, kdyby nezachránil všechny její příbuzné.

„A co bude s mým štábem, Claude?“ tázal se Generál svou precizní, formální angličtinou.

„Co s nimi?“ Generál i Claude se zadívali na mě. Pokusil jsem se zatvářit statečně. Nepatřil jsem ve štábu k vysokým důstojníkům, ale jako asistent a důstojník nejvíc obeznámený s americkou kulturou jsem se účastnil všech Generálových schůzek s Američany. Někteří moji krajané mluvili anglicky stejně dobře jako já, i když většina měla alespoň náznak přízvuku. Žádný z nich ale, na rozdíl ode mě, nedokázal komentovat baseballové tabulky nebo rozebírat, jak hrozná je Jane Fondová, případně jaké přednosti mají Rolling Stones ve srovnání s Beatles. Kdyby Američan zavřel oči a slyšel mě jenom mluvit, považoval by mě za svého krajana. V telefonu si mě s Američanem ostatně často pletli. Při osobních schůzkách byl můj protějšek potom pokaždé mým vzhledem šokovaný a skoro vždy se pak ptal, jak jsem se naučil tak dobře anglicky. V této banánové republice sloužící jako franšíza Spojených států Američané očekávali, že se budu vyjadřovat jako milióny těch, kteří anglicky nemluvili vůbec, používali lámanou angličtinu nebo mluvili s přízvukem. Jejich očekávání jsem nesnášel. Proto jsem vždycky tak rád demonstroval, písemně i ústně, jak jejich jazyk ovládám. Měl jsem širší slovník a přesnější gramatiku než průměrně vzdělaný Američan. Dokázal jsem používat jazyk vyšší společnosti i spodiny, takže mi nedělalo problém, když Claude popsal velvyslance jako „mešuge“ a „pablba“, který „přemýšlí prdelí“, když si odmítá přiznat blížící se pád města. Oficiálně žádná evakuace neprobíhá, sdělil nám Claude, protože se v nejbližší době údajně žádné stažení nechystá.

Generál, který hlas zvyšoval jen málokdy, to tentokrát udělal: „Neoficiálně nás necháváte napospas“, rozkřikl se. „Z letiště odlétají letadla celý den a celou noc. Všichni, kdo pracují pro Američany, si žádají o výjezdní víza. Chodí si pro ta víza na vaše velvyslanectví. Evakuovali jste svoje vlastní ženy. Evakuovaly jste děti a sirotky. Jak to, že jediní lidé, kteří nevědí, že se Američané stahují, jsou právě Američané?“

Claude byl natolik slušný, aby se tvářil, že je na rozpacích, když začal vysvětlovat, jak by ve městě, kdyby se vyhlásila evakuace, propukly nepokoje a ty by se potom mohly obrátit proti těm Američanům, kteří by zůstali. To se stalo v Da Nangu a Nha Trangu, kde Američani prchali jako o život a nechali místní obyvatele, aby se pustili do sebe navzájem. Bez ohledu na tento precedent byla atmosféra v Saigonu přízračně klidná. Většina saigonských občanů se chovala jako lidé v nepovedeném manželství, připravení se jeden druhého urputně držet a topit se spolu do poslední chvíle, dokud pravdu o dávno evidentní nevěře někdo nevyřkne nahlas. Pravdou v tomto případě bylo, že alespoň milión lidí pracuje nebo pracovalo pro Američany v té či oné pozici, od leštění jejich polobotek přes řízení armády vytvořené Američany ke svému vlastnímu obrazu až po posloužení felací za cenu, za kterou by v Peorii nebo v Poughkeepsie pořídili hamburger. Velká část těchto lidí věřila, že pokud komunisti vyhrají, čemuž uvěřit odmítali, čeká na ně vězení nebo gilotina, případně, v případě panen, vynucené manželství s barbary. Proč by nevěřili? Právě takové zvěsti CIA záměrně šířila.

„Takže …“ začal Generál, Claude ho ale okamžitě přerušil.

„Máte jedno letadlo a to máte ještě štěstí, pane.“ Generál se nehodlal doprošovat. Dopil svou whisky, to samé udělal Claude, potom Generál potřásl Claudovi rukou a rozloučil se s ním. Přitom ani na okamžik nepřerušil oční kontakt. Američani se rádi dívají lidem z očí do očí, řekl mi jednou Generál, hlavně když jim přitom vrážejí dýku do zad. Claude situaci takto neviděl. „Jiní generálové dostali místa jen pro nejbližší rodinné příslušníky“, vysvětlil nám Claude při loučení. Ani Bůh a Noe nemohli zachránit všechny. Nebo třeba nechtěli.

Nemohli? Co by na to řekl můj otec? Byl to katolický kněz, nevzpomínám si ale, že by tento ubohoučký duchovní někdy o Noemovi kázal, ačkoliv přiznávám, že na mši jsem chodíval jen lelkovat. Ať už by Bůh nebo Noe udělali cokoliv, nebylo pochyb o tom, že pokud by dostal šanci, zachránil by každý člen Generálova štábu stovku svých pokrevních příbuzných plus úředně spřízněné osoby, které by měly dost peněz na úplatek. Vietnamské rodiny byly komplikovaná a choulostivá záležitost, a i když jsem jako jediný syn ostrakizované matky občas po nějaké toužil, při této příležitosti tomu tak nebylo.

Později ten den rezignoval prezident. Myslel jsem si, že prezident zemi opustí už o několik týdnů dříve, jak se na diktátora sluší, a když jsem pracoval na seznamu evakuovaných, prakticky jsem na něj nemyslel. Generál byl puntičkářský a soustředil se na detaily. Byl zvyklý dělat rychlá a tvrdá rozhodnutí, tento úkol ale nechal na mně. Byl příliš zaujatý záležitostmi svého úřadu: pročítáním ranních hlášení z výslechů, návštěvami schůzek v areálu Spojeného generálního štábu, telefonickými hovory se svými důvěrníky, se kterými probíral, jak město udržet a zároveň být připraven kdykoli uprchnout, což byl manévr stejně obtížný jako hrát „škatule hejbejte se“ na melodii milované písně. Hudba mě neopouštěla, protože jsem na seznamu pracoval v nočních hodinách a poslouchal přitom ve své místnosti ve vile na přístroji Sony stanici American Radio Service. Díky skladbám od Temptations, Janis Joplinové a Marvina Gaye byly špatné věci vždy o něco snesitelnější a dobré věci ještě úžasnější. V těchto dobách to ale neplatilo. Každé perem přeškrtnuté jméno se rovnalo rozsudku smrti. Všechna naše jména, od toho nejposlednějšího důstojníka až po samotného Generála, se nacházela na seznamu, který si do pusy vecpala žena, jejíž dveře jsme před třemi lety těsně předtím vyrazili. Varování, které jsem poslal Manovi, se k ní nedostalo včas. Policajti ji přimáčkli k zemi a mně nezbylo, než komunistické agentce sáhnout do úst a slinami nasáklý seznam z nich vytáhnout. Jeho nakašírovaná existence prokazovala, že členové Speciálního odboru, navyklí sledovat ostatní lidi, jsou sami také sledováni. I kdybych s ní mohl zůstat chvíli o samotě, nemohl jsem si dovolit riskovat své krytí a prozradit, že jsem na její straně. Věděl jsem, jaký osud na ni čeká. Ve výslechových celách Speciálního odboru mluvili všichni a ona by mé tajemství prozradila, i kdyby stokrát nechtěla. Byla mladší než já, ale dost moudrá, aby sama věděla, co ji čeká. Jen na okamžik jsem zahlédl v jejích očích pravdu, a tou pravdou bylo, že mě nenávidí za to, čím si myslí, že jsem – představitelem utlačovatelského režimu. Potom se stejně jako já rozpomenula, že musí hrát svou roli. „Pánové, prosím!“ vykřikla. „Jsem nevinná! Přísahám!“

O tři roky později se tato komunistická agentka stále nacházela v jedné z cel. Její složku jsem si nechával na psacím stole jako připomínku nezdařeného pokusu o její záchranu. Byla to i moje chyba, jak řekl Man. Až přijde den osvobození, budu to já, kdo odemkne její celu. Když byla zatčena, bylo jí dvacet dva let. Ve složce byl její obrázek v době zadržení a potom další z doby před pár měsíci, na kterém měla vyhaslé oči a prořídlé vlasy. Naše vězeňské cely fungovaly jako stroje času, vězňové v nich stárli mnohem rychleji, než by se dělo za normálních okolností. Dívat se na její obličej tehdy a nyní mi pomáhalo s úkolem, který jsem měl – vybrat těch pár lidí, kteří budou spaseni, a mnohem víc jich odsoudit ke zkáze, včetně některých, které jsem měl rád. Několik dní jsem seznam znovu a znovu přepracovával. Mezitím došlo k anihilaci obránců Xuan Loc, na opačné straně hranice padl do rukou Rudých Khmerů Phnompenh. O několik nocí později náš exprezident tajně uprchl na Tchaj-wan. Claude, který ho vezl na letiště, si všiml, že v prezidentových těžkých kufrech něco nezvykle kovově cinká – patrně podstatná část zlatého státního pokladu. Vyprávěl o tom následující ráno, když mi volal, že letadlo odlétá za dva dny. V podvečer toho dne jsem svůj seznam dokončil a oznámil Generálovi, že jsem se rozhodl být demokratický a rovnostářský, takže jsem vybral důstojníka s nejvyšší hodností, potom toho, kterého všichni považovali za nejčestnějšího, toho, v jehož společnosti jsem byl nejraději a tak dále. Přijal mé zdůvodnění a jeho nevyhnutelné následky, to jest, že tu necháme mnoho vyšších důstojníků, kteří měli nejvíc znalostí a také nejvíc provinění týkajících se Speciálního odboru. Spokojil jsem se s jedním plukovníkem, jedním majorem, dalším kapitánem a dvěma poručíky. Co se mě týká, rezervoval jsem jedno místo pro sebe a tři další pro Bona, jeho manželku a jejich dítě, svého kmotřence.

Když mě Generál ten večer s poloprázdnou láhví whisky navštívil, aby se politoval, poprosil jsem ho o laskavost, jestli bych nemohl vzít Bona s námi. I když nebyl mým skutečným bratrem, byl jedním ze dvou pokrevních bratří, které jsem měl už od školních let. Druhým byl Man. Všichni tři jsme si odpřísáhli navzájem věrnost říznutím do našich dospívajících dlaní a promísením krve při rituálním potřesení si rukou. V peněžence jsem měl černobílou fotografii Bona s rodinou. Bon působil jako dobře vypadající muž, kterému někdo rozbil obličej na padrť. V jeho případě to ale byla tvář, kterou ho obdařil Bůh. Ani výsadkářský baret a dokonale vyžehlená uniforma s tygřími pruhy nedokázaly odvést pozornost od jeho uší o rozměrech a vzhledu padáku, brady permanentně zabořené do záhybů krku a plochého nosu zahnutého ostře doprava, přičemž to samé platilo o jeho politickém přesvědčení. Co se týče jeho ženy Linh, básník by její tvář přirovnal k měsíci v podzimním úplňku, čímž by nepoukazoval pouze na její plnost a tvar, ale i na to, jak byla poseta a zbrázděna krátery jizev po akné. Jak se těm dvěma podařilo zplodit dítě tak krásné jako Duc, představovalo záhadu. Možná to mělo stejnou logiku, jako když dvě vynásobená záporná čísla dají kladný výsledek. Generál mi podal fotografii zpět a řekl: „To je to nejmenší, co můžu udělat. Je od letectva. Kdyby se naše armáda skládala jen z chlapů od letectva, tak bychom tuhle válku vyhráli.“

Kdyby... žádné kdyby ale neexistovalo, pouze nezvratná skutečnost, že mi Generál, houpající se na mé židli, zatímco já postávám u okna, upíjí mou whisky. Na dvoře Generálův ordonanc plnými hrstmi tajností přikrmoval oheň hořící ve pětapadesátigalonovém barelu, takže už tak žhavá noc byla ještě žhavější. Generál vstal a se sklenkou v ruce nervózně pochodoval po mé místnůstce, oblečený jen do boxerek a podvlékacího trička, se stínem půlnočního strniště na bradě. Takto ho mohlo vídat pouze jeho služebnictvo, jeho rodina a já. Když do vily přišli návštěvníci, tak ať to bylo v kteroukoliv hodinu, vždy si nejprve napomádoval vlasy a oblékl naškrobené khaki, na jehož prsou se skvělo víc stužek, než kolik by se našlo v účesu královny krásy. Tento večer, když ticho ve vile rušilo jen příležitostné vřeštění střelby, si ale dovolil plačtivou náladu nad tím, jak nám Američané slíbili spásu před komunismem, když budeme dělat všechno, co nám řeknou.

„Začali tuhle válku a teď, když už je unavila, tak nás zaprodali,“ prohlásil a nalil mi další drink. „Ale komu to můžeme dávat za vinu, když ne sobě? Byli jsme hlupáci, když jsme si mysleli, že dodrží slovo. Teď už není kam jít, jen do Ameriky.“

„Jsou i horší místa,“ namítl jsem.

„Možná,“ připustil Generál. „Alespoň budeme žít, abychom mohli znovu bojovat. Teď jsme ale naprosto a úplně v řiti. Jaký se na to hodí přípitek?“

Vhodná slova mě napadla až po krátké chvíli.

„Na krev v našich očích,“ navrhl jsem.

„Tak to má být. Zatraceně!“

Zapomněl jsem, od koho jsem se ten přípitek naučil i co vlastně znamená, pamatoval jsem si jen, že jsem ho pochytil někdy během svého několikaletého pobytu v Americe. Generál byl v Americe taky, ale jen na pár měsíců jako nižší důstojník, když se v padesátém osmém cvičil se svou rotou ve Fort Benning, kde mu zelené barety už natrvalo naočkovaly antikomunismus. V mém případě se toto očkování neuchytilo. Už tehdy jsem byl tajný agent, napůl stipendijní student, napůl špión v zácviku, osamělý zástupce našeho lidu uprostřed lesů na malé fakultě zvané Occidental, jejíž motto znělo Occidens Proximus Orienti. Tam jsem prožil šest idylických let v zasněném, sluncem poblázněném světě jižní Kalifornie šedesátých let. Studium stavby silnic, kanalizačních systémů a jiných takových užitečných záležitostí se mě netýkalo. Místo toho bylo mou misí, kterou mě pověřil Man, můj spoluspiklenec, pochopit americký způsob myšlení. Moje válka byla psychologická. Za tím účelem jsem se zabýval americkou historií a literaturou, zdokonaloval si gramatiku a nasával slang, kouřil trávu a přišel o panictví. Krátce řečeno, získal jsem nejen bakalářský, ale i magisterský diplom a stal se ze mě expert na Ameriku na všechny způsoby. I teď vidím docela jasně, kde jsem poprvé četl slova největšího amerického filozofa Emersona - na trávníku nedaleko pestrého žakarandového hájku. Svou pozornost jsem dělil mezi zlatohnědé exotické výměnné studentky v krátkých šortkách a topech odhalujících záda, slunící se na záhonech smělku, a slova tak strohá, černě zářící na bílé prázdnotě stránky – „zásadovost je skřítkem malých myslí“. Nic z toho, co Emerson napsal, neplatilo o Americe tak pravdivě. Nebyl to ale jediný důvod, proč jsem si jeho slova podtrhl poprvé, podruhé, potřetí. Co mě zasáhlo už tehdy a co se mě dotýká i dnes, je to, že to samé se dá povědět i o naší vlasti, kde ať jsme, jací chceme, tak zásadoví rozhodně ne.

Poslední ráno jsem Generála zavezl do areálu Národní policie. Kancelář jsem měl na stejné chodbě jako Generál a právě do ní jsem jednoho po druhém svolal na soukromou schůzku pět vybraných důstojníků.

„Odlétáme dnes večer?“ zeptal se velmi nervózní plukovník s velkýma vlhkýma očima.

„Ano.“

„A co moji rodiče? Rodiče mé ženy?“ ptal se major, otylý stoupenec čínských restaurací v Cholonu.

„Ne.“

„Bratři, sestry, bratranci a synovci?“

„Ne.“

„Služebnictvo a chůvy?“

„Ne.“

„Kufry, šaty, porcelán?“

„Ne.“

Kapitán, který kvůli pohlavní chorobě trochu kulhal, pohrozil, že spáchá sebevraždu, pokud se nenajde víc míst. Nabídl jsem mu svůj revolver a on od svého úmyslu couvnul. Mladí důstojníci naproti tomu působili poměrně vděčně. Svá výsadní postavení získali díky rodinným konexím a netěšilo je, že se musí chovat jako strnulé marionety.

Zavřel jsem dveře za posledním z nich. Okna roztřáslo vzdálené dunění a na východě jsem zahlédl valící se oheň a dým. Nepřátelské dělostřelectvo zasáhlo muniční sklad v Long Binh. Potřeboval jsem truchlit i slavit zároveň, tak jsem se obrátil na zásuvku ve svém stole, kde se ukrývala pětinka Jima Beama, ve které ještě zbývalo pár loků. Kdyby byla moje nebohá matka naživu, řekla by: „Nepij tolik, synáčku. Nedělá ti to dobře.“ Opravdu nedělá, mami? Když se někdo ocitne v tak složité situaci jako já, krtek v Generálově štábu, tak hledá útěchu kdekoliv, kde se nějaká naskytne. Dopil jsem whisky a pak odvezl Generála do jeho domu, zatímco venku zuřila bouře. Na město se v náznaku blížícího se období dešťů vyvalil liják jako plodová voda. Pár lidí doufalo, že by monzun mohl postupující severní divize zpomalit, pokládal jsem to ale za nepravděpodobné. Vynechal jsem večeři a zabalil si do batohu toaletní potřeby, jedny keprové kalhoty a madrasovou košili pořízenou v obchodě J. C. Penney v Los Angeles, mokasíny, troje náhradní ponožky, elektrický zubní kartáček z černého trhu, orámovanou fotografii své matky, obálku s fotografiemi odsud a z Ameriky, svůj fotoaparát Kodak a výtisk Asijského komunismu a orientálního modu destrukce.

Batoh byl dárek od Clauda, který jsem dostal u příležitosti své promoce. Byla to ta nejhezčí věc v mém vlastnictví. Dal se nosit na zádech, a když se popruh na pár místech provléknul přezkami, proměnil se na ruční zavazadlo. Batoh vyrobený z poddajné hnědé kůže uznávanou novoanglickou firmou pronikavě voněl tajemstvím podzimního listí a grilovaným humrem smíchaným s potem a spermatem internátní chlapecké školy. Na boku měl vylisované moje iniciály, jeho nejvýznačnějším prvkem bylo ale falešné dno. „Každý člověk by měl mít zavazadlo s falešným dnem,“ říkával Claude. „Nikdy nevíš, kdy ho budeš potřebovat.“ Nevěděl ale, že v něm schovávám svůj minifotoaparát Minox. Minox, dárek od Mana, stál několikanásobek mého ročního platu. Právě s ním jsem fotografoval některé tajné dokumenty, ke kterým jsem měl přístup, a napadlo mě, že by se mohl ještě hodit. Nakonec jsem se probral zbytkem svých knih a desek, z nichž většinu jsem koupil ve Státech a na kterých ulpěly otisky vzpomínek. Neměl jsem místo na Elvise ani Dylana, na Faulknera ani Twaina, a přestože byli nahraditelní, i tak mě tížilo srdce, když jsem na krabici knih a desek psal Manovo jméno. Bylo toho tolik, co se nedalo odnést – třeba moje kytara, která mi při odchodu na posteli vyčítavě předváděla své široké boky.

Skončil jsem s balením a půjčil si Citroën, abych vyzvedl Bona. Když vojenští policisté na kontrolních stanovištích zahlédli na autě Generálovy hvězdy, vždycky na mě jen mávli a nechali mě jet. Můj cíl ležel za řekou, špinavým tokem lemovaným boudami uprchlíků z venkova. Jejich domovy a farmy byli sežehnuté pyromany a nepokrytými žháři, kteří se mezi vojáky vyskytovali a kteří konečně našli své pravé poslaní v roli bombometčíků. Za touto neuspořádanou změtí chatrčí, hluboko ve Čtvrtém obvodu, na mě čekali Bon a Man v pivnici, kde jsme ve třech strávili popíjením víc hodin, než bych dokázal spočítat. Kolem stolů byli napěchovaní vojáci a mariňáci s puškami schovanými pod stoličkami a vlasy sestřiženými sadistickými vojenskými holiči, kteří měli z nějakého hanebného frenologického důvodu v úmyslu odhalit obrysy jejich lebek do posledního detailu. Bon mi nalil sklenici piva hned, jak jsem si sednul, ale nedovolil mi se napít, dokud nepronesl přípitek.

„Na další shledání,“ pronesl a zvedl svou sklenici. „Uvidíme se zase na Filipínách!“

Upozornil jsem ho, že to bude ve skutečnosti Guam, protože diktátor Marcos měl už uprchlíků po krk a další nepřijímal. Bon cosi zamručel a přitiskl si sklenici na čelo.

„Myslel jsem, že už to nemůže být horší,“ prohlásil. „Teď už na nás koukají spatra i Filipinos?“

„Zapomeň na Filipíny,“ řekl Man. „Připijme si místo toho na Guam. Říká se, že tam Američanům začíná den.“

„A nám tam den končí,“ zamumlal Bon.

Na rozdíl od Mana a ode mě byl Bon ryzí patriot, republikán, který se dobrovolně přihlásil do armády a nenáviděl komunisty už od chvíle, kdy místní kádrovák přinutil jeho otce, starostu vesnice, pokleknout na návsi a provést doznání, aby mu vzápětí prohnal hlavou kulku. Kdyby to bylo na něm, bojoval by Bon určitě jako Japonci do samého konce a možná si i přiložil pistoli k vlastní hlavě, s Manem jsme ho ale přesvědčili, aby myslel na ženu a dítě. „Odjet do Ameriky není dezerce,“ tvrdili jsme mu. „Jedná se o strategický ústup.“ Tvrdili jsme mu také, že Man se svou rodinou uprchnou zítra, pravdou ale bylo, že Man zůstával, aby byl svědkem toho, jak jih osvobodí severní komunisté, kterými Bon tak pohrdal. Teď mu Man zmáčkl dlouhými štíhlými prsty rameno a prohlásil:

„My tři jsme pokrevní bratři. Budeme pokrevními bratry, i když tuhle válku prohrajeme, i když prohrajeme naši zemi.“ Podíval se na mě a v očích měl slzy: „Pro nás to žádný konec neznamená.“

„Máš pravdu,“ přitakal Bon a rozmáchle potřásl hlavou, aby skryl krůpěje srážející se mu v očích. „Smutku už bylo dost. Napijme se na naději. Vrátíme se a vezmeme si naši zem zpátky. Je to tak?“ I on se na mě podíval. Já se za slzy nestyděl. Tito muži byli lepší než skuteční bratři, které bych býval mohl mít, protože jsme se pro sebe rozhodli navzájem sami. Zvedl jsem svou sklenici s pivem.

„Na návrat zpět,“ pronesl jsem. „A na bratrství, které nikdy nekončí.“ Vyprázdnili jsme sklenice, zakřičeli si o další rundu, dali si ruce kolem ramen a věnovali si hodinu bratrské lásky a písní, ke kterým hrálo duo na opačném konci zahrádky. Kytarista byl dlouhovlasý odpírač vojenské služby, nezdravě bledý z toho, jak posledních deset let trávil dny pod střechou domu majitele baru a ven vycházel pouze v noci. Zpěvačku mu dělala právě tak dlouhovlasá žena s melodickým hlasem, jejíž štíhlou postavu ještě podtrhovalo hedvábné ao dai v barvě panenského uzardění. Zpívala texty od Trinh Cong Sona, lidového zpěváka, kterého milovali dokonce i parašutisti. Zítra odjíždím, drahý... Její hlas se zvedal nad brebentěním a deštěm. Nezapomeň přijít na návštěvu... Zachvělo se mi srdce. Nepatřili jsme mezi ty, kteří nadšeně vyrážejí do války na zatroubení polnice. Ne, my bojovali při melodiích milostných písní, byli jsme Italy Asie.

Zítra odjíždím, drahý. Noci ve městě už nejsou tak krásné... Kdyby Bon tušil, že je to na dlouhé roky a možná úplně naposledy, co Mana vidí, nikdy by do letadla nevkročil. Už od našich studií v lyceu jsme si hráli na tři mušketýry, jeden za všechny a všichni za jednoho. S Dumasem nás seznámil Man. Zaprvé proto, že psal skvělé romány, a zadruhé kvůli tomu, že to byl čtvrtinový míšenec. Proto byl pro nás, kolonizované těmi samými Francouzi, kteří jím pohrdali kvůli jeho předkům, vzorem. Man, zapálený čtenář a vypravěč, by se v mírových časech nejspíš stal na našem lyceu učitelem literatury. Kromě toho, že do našeho jazyka přeložil tři detektivky o Perry Masonovi od Erle Stanley Gardnera, napsal také pod pseudonymem nepříliš poutavý román v zolovském stylu. Studoval Ameriku, sám tam ale nikdy nebyl, což platilo i pro Bona, který objednal další rundu a zeptal se, jestli mají v Americe pivnice.

„Mají bary a supermarkety, kde pivo vždycky seženeš,“ ubezpečil jsem ho.

„Ale mají tam i tak krásné ženy, které zpívají takovéto písně?“ ptal se dál.

Dolil jsem mu sklenici a odpovídal: „Mají tam krásné ženy, ale takovéto písně nezpívají.“

Pak kytarista hrábl do strun a zazněly akordy další písně. „Zpívají písně, jako je tahle,“ řekl Man. Bylo to Yesterday od Beatles. Všichni tři jsme se připojili ke zpěvu a mně zvlhly oči. Jaké by to bylo žít v dobách, kdy by lidským osudem nebyla válka, kdy by nám nevládli zbabělci a korupčníci, kdy by naše země nebyla blázincem, který při životě udržovala jen nitrožilní výživa americké pomoci? Neznal jsem nikoho z těch mladých vojáků kolem kromě svých pokrevních bratří, a přesto přísahám, že jsem s nimi se všemi soucítil, ztracený v jejich vědomí, že za pár dnů budou všichni mrtví nebo zranění nebo uvěznění nebo ponížení nebo opuštění nebo zapomenutí. Byli to moji nepřátelé, a přesto to byli i bratři ve zbrani. Jejich milované město čekal pád, kdežto to moje osvobození. Pro ně to byl konec světa, pro mě ale jen přechod z jednoho světa do druhého. Bylo tomu tak celé ty dvě minuty, kdy jsme zpívali celým svým srdcem, vnímali jen minulost a odvraceli zrak od budoucnosti jako plavci, kteří se na zádech blíží k hučícímu vodopádu.

Když jsme odcházeli, přestalo konečně pršet. Právě jsme kouřili závěrečnou cigaretu v ústí zatuchlé uličky, do které se vycházelo z pivnice, když se z vaginální temnoty vynořila trojice hydrocefalických mariňáků. Saigone nádherný! zpívali. Ach, Saigone! Ach, Saigone! I když bylo teprve šest, byli už opilí a uniformy měli potřísněné pivem. Všem visela přes rameno puška M16 a všichni měli náhradní sadu varlat, z nichž se při bližším zkoumání vyklubaly dvojice granátů připnuté ze stran k přezkám opasků. I když měli uniformy, zbraně a přilby americké výroby, patřili k našim. Splést si je s Američany nebylo možné, prozradili je potlučené helmy, ocelové kastroly určené pro americké hlavy, které byly velké jednomu každému z nás. Hlava prvního mariňáka se kývala ze strany na stranu. Vrazil do mě, zaklel a okraj helmy mu spadl až na nos. Když si helmu zase přizvedl, zahlédl jsem kalné oči snažící se zaostřit.

„Nazdar!“ S pozdravem se z něj vyvalil i smrdutý dech. Jižní přízvuk měl tak silný, že mi dělalo potíže mu porozumět. „Co to má bejt? Polda? Co tady děláš se skutečnejma vojclama?“

Man si směrem k němu odklepl popel. „Tento policista je kapitán. Pozdravte ho jako svého nadřízeného tak, jak se patří, poručíku.“

Druhý mariňák, také poručík, byl ochoten ustoupit: „Když říkáte, majore.“

Třetí z nich, poručík jakbysmet, na to ale namítl: „K čertu s majory a plukovníky a generály. Prezident zdrhnul. Generálové... puf! Jen to zahučelo. Jsou fuč. Zachránili si vlastní prdel, jako vždycky. Víte co? Nechali nás tu jen proto, abysme jim kryli záda.“

„Jako vždycky. A jaký ústup?“ přidal se druhý voják. „Stejně není kam jít.“

Třetí přitakal: „Je po nás veta.“

„Už jsme skoro mrtví,“ prohlásil první. „Náš úkol je být mrtví.“

Zahodil jsem cigaretu. „Ještě mrtví nejste. Měli byste se vrátit na svá místa.“

První mariňák se znovu pokusil zaostřit na můj obličej a udělal krok blíž, až se mě skoro dotýkal nosem. „Co seš ty zač?“

„To už si dovolujete opravdu moc, poručíku!“ rozkřikl se Bon.

„Já ti povím, co seš zač,“ dloubl mi mariňák prstem do žeber.

„Neříkej to,“ varoval jsem ho.

„Parchant!“ rozkřikl se. Druzí dva se rozesmáli a přidali se: „Parchant!“

Vytáhl jsem revolver a přitiskl hlaveň mariňákovi mezi oči. Jeho kamarádi za ním nervózně sáhli po puškách, nic víc si ale netroufli. Měli v hlavě, ale ne tolik, aby si dělali naději, že tasí rychleji než moji střízlivější přátelé.

„Jste opilý. Je to tak, poručíku?“ hlas se mi chvěl bez ohledu na to, jak moc jsem se snažil zůstat klidný.

„Ano,“ odpověděl voják. „Pane.“

„Proto vás nezastřelím.“

Potom jsme k mé velké úlevě zaslechli první z bomb. Všechny hlavy se otočily směrem k výbuchu, po kterém na severozápadě následovaly další a další.

„To je letiště,“ konstatoval Bon. „Pětisetlibrové granáty.“ V obou případech měl pravdu. Z našeho místa jsme nejprve nic neviděli, až po pár okamžicích se objevil stoupající oblak černého kouře. A pak se zdálo, že najednou spustily snad všechny hlavně ve městě naráz, od centra až po letiště, lehké zbraně klak-klak-klak, těžké čug-čug-čug a nebe pokryla záplava vířících oranžových světlic. Rámus přitáhl všechny obyvatele zubožené ulice k oknům a do dveří a já zastrčil revolver zpátky do pouzdra. Poručíci od námořní pěchoty v přítomnosti svědků vystřízlivěli. Bez jediného slova vyšplhali do svého džípu a odfrčeli pryč. Prokličkovali mezi houfem motocyklů až na křižovatku, kde džíp zastavil. Mariňáci se z něj vypotáceli s M16 v rukou, nezajímalo je, že exploze neustávají a davy civilistů zahlcují chodníky. Zrychlil se mi tep, když se na nás zpod světla pouliční lampy nenávistně zadívali. Jediné, co ale udělali, bylo, že namířili pušky do vzduchu a za zuřivého vytí a pokřiku vyprázdnili jejich zásobníky do nebes. Srdce mi tlouklo jako o závod a po zádech mi stékal pot, kvůli svým přátelům jsem se ale nepřestal usmívat a zapálil si další cigaretu.

„Idioti!“ zakřičel Bon přes civilisty krčící se ve dveřích. Mariňáci nás ještě počastovali pár šťavnatými nadávkami, potom nastoupili do džípu, zajeli za roh a zmizeli. Bon a já jsme se rozloučili s Manem. Když odjel svým džípem, hodil jsem Bonovi klíčky od auta. Bombardování a palba se utišily. Celou cestu ke svému bytu nepřestal Bon při řízení Citroënu na mariňáky nadávat. Já i nadále mlčel. Mariňáci tu nebyli od dodržování dobrých mravů. Mariňáci tu byli, aby se na ně člověk mohl spolehnout, když došlo na záležitosti života a smrti. Co se týče toho, jak mě nazvali, rozrušilo mě to méně než moje reakce na to. Už jsem si na toto poukazování na svůj původ měl dávno zvyknout, kdoví proč se mi to ale stále nepodařilo. Moje matka byla místní, můj otec byl cizinec a známí i neznámí lidé mi to rádi připomínali už od dětství, plivali na mě a nadávali mi do parchantů, i když někdy, jen tak pro změnu, mi napřed nadávali a plivali na mě až potom.

Table of Contents

Kapitola 1