Přeložila:

Jana Pacnerová

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins: Kouzla vzhůru

nohama – Kamínky a balvany

Vydání první

Copyright © 2016 by Sarah Mlynowski, Lauren Myracle and Emily Jenkins

All rights reserved.

Published by arrangement with Scholastic Inc., 557 Broadway, New York,

NY 10012, USA.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2100. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Upside Down Magic – Stick and Stones,

USA v roce 2016

Český překlad © 2017 Jana Pacnerová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce Jennifer Taylor, © 2016 by Scholastic Inc.

Design Elizabeth B. Parisi & Mary Claire Cruz

Přebal a vazba © 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Edice MagicBooks – svazek 9

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0620-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0621-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

Sarah Mlynowski, Lauren Myracle, Emily Jenkins

Kouzla vzhůru nohama

KAMÍNKY a BALVANY

edice MagicBooks

svazek 9

Věnováno našim Zvěromilům:

Alovi, Jamiemu, Ivy, Maye, Mirabelle,

Alishe, Hazel, Chloe a Anabelle.

Pamlsky a pusinky až na věky.

(A samozřejmě všichni můžete dostat

k narozeninám jednorožce!)

1

Když se Nory Horaceová proměnila v kotězu, měla tělo černého kotěte a hlavu malinkaté kozy. Uměla vyskočit z podlahy na kuchyňskou linku. Uměla se hrabat v koši se špinavým prádlem a oždibovat mňamózní ponožky. Dobře jí šlo honit motýly.

Její kotěza byla vlastně přímo úžasný živočich, ale tetě Margo se to nelíbilo.

Kotěza Nory žrala tetě Margo květiny.

A koberce.

A samozřejmě taky ponožky.

Včera ráno kotěza Nory sežrala všechny snídaňové cereálie značky Ovocný klikyhák, a to včetně krabice, ve které se prodávaly.

A taky ubrus, dva bochníky chleba a část pohovky.

Nory byla Změnič. Její kouzelná schopnost spočívala v tom, že se mohla měnit ve zvířata. Jenže většina Změničů se stávala obyčejnými živočichy, jako jsou kočky a psi a králíci. Nory byla jiná. Uměla se stát obyčejným zvířetem… Jenomže to zvíře nezůstalo obyčejné moc dlouho.

Teta Margo výslovně požádala Nory, aby se dnes neměnila v kotězu, protože na večeři přijde její přítel Figs a Margo chtěla mít v domě uklizeno. Navíc děti nesměly provádět kouzla bez dozoru, dokud nedospějí a nedostanou licenci. (Jako by tohle pravidlo někdy někdo dodržoval!)

Nory měla tetu Margo moc ráda a nechtěla ji zklamat. Měla v plánu zůstat v podobě obyčejné holky. Hnědá pleť, jasné oči, rozčepýřené vlasy, fialové džíny pro štěstí, nové červené tenisky.

Teta Margo odešla ráno do práce jako taxikářka, takže Nory zůstala sama. Stála na verandě montovaného domku tety Margo v městečku Blátochmury a čekala na svého kamaráda Elliotta. Domnívala se, že takhle – i kdyby se nešťastnou náhodou proměnila v kotězu – zůstane v domě čisto.

Nory a Elliott obvykle chodili do školy spolu.

Dneska to ale dopadlo jinak. Dnes měl Elliott zpoždění.

Nory si všimla motýla, který se jí třepetal nad hlavou, a napadlo ji, jestli by se neuměla proměnit opravdu rychle v kotězu a pak nazpátek. Bylo moc příjemné prohánět motýla v podobě kotězy.

Ne, ne, ne, nařizovala si Nory. Dneska ráno žádná kotěza. Žádné proměny bez dozoru.

Motýl se jí třepetal přímo před nosem.

Ne, ne, ne, žádná kotěza! Neměň se!

Jako u většiny lidí i u Nory se kouzelné schopnosti projevily, když jí bylo deset. Předtím chodila do normální školy jako všichni ostatní. Počínaje pátou třídou nastupovaly děti s magickými schopnostmi do školy kouzel.

Její nová škola v Blátochmurech byla státní škola kouzel. To znamenalo, že tam mohl chodit každý, na rozdíl od soukromých akademií, které byly drahé a do nichž se těžko dostávalo. Na Blátochmurské škole se učily předměty jako matematika a literatura a tělocvik, a také standardní magické předměty pro pět kategorií běžných studentů magie – Zalétače, Zápalníky, Změniče, Zvěromily a Zmizíky. Zalétači uměli létat. Zápalníci zvládali ohnivou magii. Změniči se měnili ve zvířata. Zvěromilové uměli komunikovat se zvířaty. Zmizíci se uměli stát neviditelnými nebo udělat neviditelnými jiné věci.

Jenže ne každé dítě mělo běžné magické schopnosti. Kupříkladu Nory. Takže školám vznikl problém: kam se žáky, jejichž kouzla jsou neobvyklá?

Jako řešení vytvořili v Blátochmurech novou třídu. Jmenovala se Kouzla vzhůru nohama. Otec poslal Nory bydlet k tetě, jen aby mohla tuhle třídu navštěvovat. Ve třídě bylo ještě dalších sedm páťáků. Stejně jako u Nory bylo i jejich nadání trochu ujeté. Jenže nesměli říkat ujeté. Jejich učitelka, slečna Starrová, chtěla, aby místo toho všichni říkali jiné nebo neobvyklé.

Nory si moc přála, aby děti v běžných třídách tohle pravidlo dodržovaly, ale většina z nich to nedělala. Spousta jich tvrdila, že děcka z KVN jsou ujetá. Nebo jim říkali Zmatenci. Nejhorší byla parta Zápalníků z páté třídy. Říkali si Jiskrňáci a zlobili děti z KVN, jak jen to šlo. „Hele, to je ta ujetina, co se změnila ve slochoře a zasmrděla celou jídelnu,“ vykládali každému, kdo byl ochotný poslouchat.

(A ano, Nory se opravdu proměnila začátkem roku v tchořo-slona. Opravdu zasmrděla celou jídelnu. Ale musí to Jiskrňáci rozmazávat? Ne.)

Nory pérovala na špičkách. Obracela hlavu napravo nalevo a hledala pohledem Elliotta. Místo toho zahlédla hubeného tmavovlasého kluka, jak smykem zahýbá za roh a běží k ní. Byl celý zrudlý a zpocený. Měl na sobě baseballovou čepici a tmavomodré tričko s bílým nápisem POLICEJNÍ ODDÍL MOŠTOVICE. Byl to Bax Kapoor, další spolužák z KVN.

„Přijdeš pozdě!“ volal Bax, když se hnal kolem ní.

Jauvajs. Měl pravdu.

„Hej, počkej!“ zavolala Nory a vyrazila tryskem za ním.

Bax se ohlédl, ale nezastavoval.

A pak, páni!

Nohy se mu vymrštily od země. Hlava vyrazila kupředu, zamával pažemi a prudce dopadl na zem.

ŽUCH!

Nory se přikrčila a zakryla si oči dlaní. Pak vykoukla mezi prsty a už tušila, co uvidí.

Jo, Bax se proměnil v balvan.

To bylo jeho kouzlo vzhůru nohama. Bax byl Změnič, ale neměnil se ve zvířata. Měnil se v kámen. Stávalo se mu to každý den, a nikdy záměrně. Vždycky se proměnil ve stejný obrovský šedý balvan. No, jednou se proměnil ve vodítko, ale to byla výjimka. Jinak to bylo pokaždé stejné: Obrovský. Šedý. Balvan.

Nory se hnala k němu. „Baxi! Nestalo se ti nic?“

Odpovědi se nedočkala, protože Balvan Bax nemohl mluvit. Balvan Bax se taky nemohl proměnit zpátky, proto ho Nory opravdu litovala. Bylo by to děsné, říkala si, proměnit se v balvan – bez pusy, bez rukou, bez uší – a zůstat tak. Aby se změnil do původní podoby, někdo ho musel odvézt na ošetřovnu, kde mu pomohl fujtajblový zelený lektvar.

Nory poklesla ramena. Dnes bude muset být ten „někdo“ ona.

Oba přijdou do školy fakt pozdě.

2

Baxe bolela hlava. Bolely ho nohy; bolely ho ruce. Bolely ho i ušní lalůčky. Proč to tolik bolí, když se promění?

Bax nikdy nevěděl, co se děje, když je balvanem. Ostatní Změniči si ponechali lidské myšlení, když na sebe vzali zvířecí podobu. No, aspoň většinou. Ovládat lidské myšlení byla důležitá změničská technika, ale Bax měl nulovou kontrolu úplně nad vším, když se proměnil. Štvalo ho to.

Bax si pamatoval, jak běžel do školy, a pamatoval si, jak zakopl. Potom všechno zčernalo.

Teď se nalézal na ošetřovně.

„Dobré ráno, dobré ráno,“ zdravil ho ošetřovatel Riley s úsměvem.

Bax zamrkal a pokusil se zorientovat. Seděl na lehátku. Přes ramena měl přehozenou škrablavou modrou deku a na jazyku slizko. To kvůli žabohlenu, fujtajblovému zelenému lektvaru, s jehož pomocí ho ošetřovatel Riley proměnil zpátky v kluka.

Bax žabohlen nenáviděl. Chutnal jako shnilý hlávkový salát. A jak se mu dostal do pusy? Ošetřovatel Riley ho nanášel na Balvana Baxe malířským štětcem.

Ale ošetřovatel Riley byl v pohodě. Měl kotlety a příjemný úsměv a choval se, jako by bylo úplně normální natírat Baxe den co den zelenou smradlavinou.

„Proměnil ses cestou do školy,“ vysvětloval ošetřovatel Riley.

„Kdo mě sem přivezl?“

„Nory Horaceová. Přivezla tě ve staromódním dětském kočárku, věřil bys tomu?“

„V dětském kočárku?“

„Nebylo to důmyslné? Nory ho vzala ze zahrady své tety. Teta v něm mívá rostliny v květináčích.“

Bax už u Nory na zahradě byl. Teď si všiml kočárku v koutě místnosti. Byl přesně takový, jak si ho pamatoval: velký a zdobený, s tenkými kolečky.

Nory ho na něm dostrkala do školy. Vezla ho do školy jako panenku.

„Možná budu zvracet,“ oznámil.

Ošetřovatel Riley mu podal koš na odpadky. „Můžu ti dojít pro ovocné želé, kdybys chtěl. Aby se ti zklidnil žaludek?“

„To je dobrý.“ Bax počkal, až nevolnost pomine. Pak vstal. Modrá deka se z něj svezla. „Měl bych jít do třídy.“

„Aha, ano, to bys měl,“ souhlasil ošetřovatel Riley. Plácl Baxe po zádech. „Nejspíš se uvidíme odpoledne.“

Bax zaúpěl.

Ošetřovatel Riley si přiložil ruku na srdce a potácivě couvl, přičemž se tvářil, jako by ho to ranilo. „Vždycky uvítám tvou návštěvu, Baxi. Patříš k mým oblíbeným pacientům.“

„O vás nejde. To jen – Měním se v balvan čím dál víc.“

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

1

2