Přeložila:

JANA PACNEROVÁ

Alan Dean Foster: Vetřelec - Covenant

Vydání první

™ & © 2017 Twentieth Century Fox Film Corporation.

All rights reserved.

Original Design Elements by H. R. Giger

This translation of Alien™: Covenant, first published in 2017, is published by arrangement with Titan Publishing Group Ltd.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2017 jako svou 2110. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Alien™: Covenant vydaného nakladatelstvím Titan Books, a division of Titan Publishing Group Ltd, Londýn, v roce 2017

Český překlad, 2017 Jana Pacnerová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Přebal a vazba, 2017 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Toto dílo je fiktivní. Jména, postavy, místní názvy a události jsou buď dílem autorovy představivosti, nebo jsou použity fiktivně a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, firmami, událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná. Vydavatel nemá kontrolu nad obsahem internetových stránek autora nebo třetích osob a nenese za ně odpovědnost.

Veškerá práva vyhrazena

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0648-3 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0649-0 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2017

VETŘELEC

COVENANT

AUTOR KNIHY

ALAN DEAN FOSTER

NÁMĚT

JACK PAGLEN A MICHAEL GREEN

SCÉNÁŘ

JOHN LOGAN A DANTE HARPER

AUTOŘI POSTAV

DAN O’BANNON A RONALD SHUSETT

VĚNOVÁNO DANOVI O’BANNONOVI A RONALDU SHUSETTOVI

ONO TO ŽIJE.

A

FRANKOVI A CHELLENE,

UMĚLCŮM A PŘÁTELŮM,

S PROJEVEM DÍKŮ.

I

Nemělo sny. Nemělo na ně kapacitu. Tento nedostatek nebyl záměrný ani zamýšlený. Byl to jednoduše důsledek toho, jak vznikl. Záměr byl takový, že by nemělo docházet k žádným překvapením.

Protože nemělo nevědomé vědomí, nemohly u něj vznikat žádné abstraktní koncepty. Rezervoár spekulativních informací, nezbytných k snění, chyběl. A přesto – něco tu bylo. Něco těžko definovatelného. V zásadě jen ono samo mohlo definovat vlastní stav nebytí. Jen ono samo mohlo chápat, co neví, nevidí, necítí.

Beze snů neexistovala ani bolest. Neexistovala radost. Neexistovalo ani zanedbatelné procento obojího. Existoval jen průběžný stav ne úplné nicoty. Stav skorobytí.

Pak pocit. Vedoucí k myšlence. Analýza: možný vizuální vjem. Nutnost stimulace pomocných nervů. Neurony naskočily. Elektrické impulzy začaly putovat. Došlo k malé, ale nezanedbatelné neuromuskulární reakci.

Oči se otevřely.

Svůj obličej nevidělo. Kdyby to bylo možné, jak vědělo, spatřilo by lidskou podobu. Hladkou, téměř lesklou novotou. Svěží, ničím nehyzděnou, nezvrásněnou příliš vysokým věkem nebo nedostatkem myšlenek. Výraznou a hezkou. Modré oči, upřené, nemrkající. Nové. Tenhle obličej nebude zrcadlem mysli, která se za ním skrývá. Obličej i mysl byly naprojektované, naprogramované, ale jen jedno z toho bylo schopné změny.

Sluchový vjem. Detekce externích zvuků. V reakci na to ožívají další nervové spoje. Slyšelo hlasy, tvořící slova. Pochopit je bylo snadné. Snazší než probouzení.

„Jak je ti?“

Pomalu. Muselo postupovat pomalu. Zásadní význam mělo vědomí. Bylo důležité, aby netrpělivé tělo zůstalo podřízené zrychlující se mysli. Tak tedy provést předběžný test, nejlépe takový, který zapojuje co největší počet systémů, pracujících v návaznosti.

Pomalu, metodicky se otevřela a zavřela víčka. Otázka vyžadovala verbální reakci. Pohyb vzduchu, rtů, jazyka.

„Živě.“ Hlas mělo klidný, vyrovnaný. Normální. Jaksi je maličko překvapoval. Tazatele ne. „Mrk. Cítí… mrk.“

„Výborně,“ řekl hlas. „Co ještě?“

„Život. Mrk.“ Na znamení potvrzení mrklo… mrkl… naprogramování už potvrdilo, že je „on“… znovu mrkl/o. Tytéž nervové dráhy, o trochu vyšší rychlost, stejný výsledek. Dobré. Úspěšné opakování potvrdilo funkčnost.

Nějaký muž nablízku se usmál. V jeho výrazu bylo uspokojení, ale ne srdečnost. Hlava se mu mírně naklonila k jedné straně, jak si prohlížel postavu před sebou.

„Co vidíš?“ Když se nedočkal odpovědi, dodal povzbudivě – nebo možná velitelsky. „Mluv.“

Zvolna přejel/o zrakem okolní místnost, analyzoval/o, identifikoval/o. Příval informací z externích zdrojů: obraz a zvuk. Nic nepřekonatelného. Snadná asimilace. Přibyla nečekaná přídatná výhoda, uspokojení z dobře vykonané práce. Kaskáda myšlenek.

Místnost byla prostorná. Od podlahy z mléčného skla a křemenných dlaždic stoupala spleť starého i nového nábytku jako vzácné květiny v pečlivě udržované zahradě. Design byl přepychový, vkus bezvadný. Stěny zdobila umělecká díla a samy o sobě byly uměleckým dílem díky materiálům, z nichž byly vytvořené. Osvětlení se různilo od místa k místu, podle požadavků.

Dál pozoroval okolí a identifikoval. Identifikace byla formulovaná verbálně, protože takový byl požadavek.

„Bílý… pokoj… Židle. Křeslo. Křeslo značky Carlo Bugatti. Základní složky ořechové a zčernalé dřevo. Cín, měď, mosaz. Restaurováno.“ Zraková čidla přejížděla, předávala informace do mozku. „Klavír. Koncertní křídlo Steinway. Vhodné pro skladby všeho druhu, od Pergolesiho přes Pendereckého až po Pang-lina. Aliterace záměrná.

Pavučina v koutě,“ pokračoval. „Pholcus phalangioides, třesavka velká. Obecně nazývaná ‚sekáč‘. Neškodná. Též neškodné: spojení klavír–pavouk–hudba: Fred Astaire, tanečník, film Táta Sekáč, 1955.“ Oči se pohybují, pohybují, všechno vpíjejí. Identifikují a hodnotí.

„Umění. Narození Páně, Piero della Francesca. Ital, 1416 až 1492…“ Jeho pohled se střetl s Weylandovým. Hlas se zadrhl.

„Jsem tvůj otec,“ řekl Weyland do ticha.

Weyland, sir Peter. Narozen 1. října 1990. Pasován na rytíře 2016. Pečlivě zvažoval odpověď.

„Člověk.“

„Jsem tvůj otec,“ opakoval Weyland. Zněl v jeho hlase náznak podrážděnosti, nebo pouhá netrpělivost? Rozhodl se dál tímto bodem nezabývat. Ničeho by se tím nedosáhlo. V důsledku neexistence dalšího dotazování zůstal zticha.

„Mrkni,“ nařídil Weyland.

Udělal to. Už nebylo třeba analyzovat předem – jen reagovat. Jednoduchá neuromuskulární reakce nevyžadovala velkou námahu. Weyland se mírně nadechl, dával pozor, aby utvářel příští slovo co nejprecizněji.

„Choď.“

Vztyčil se z místa, kde nestál a vykročil. Při neexistenci pokynů projevil pohotovou schopnost volit si sám trasu. To vedlo k bedlivému zkoumání množství předmětů v místnosti. Zkoumal je mlčky, spontánně nekomunikoval.

„Perfektní,“ poznamenal Weyland.

Zastavil se, přesměroval pozornost od neživého k živému.

„Jsem?“

„Perfektní?“ Weyland se zdál být mírně překvapený otázkou, která se dostavila v tomhle stadiu kognitivního vývoje. Překvapený, ale příjemně. Naznačovalo to mnohem víc než jen schopnost hovoru. Očekávalo se to, ale patrně ne tak brzy.

„Ne,“ opravil ho. „Jsem váš syn? Jisté aspekty početí nekorelují ani neopravňují k takovému závěru.“

Weyland odpověděl pohotově, jako by byl na takový směr dotazování připravený.

„Jsi můj výtvor.“

Analýza: „To nemusí být nutně totéž.“

„Sémantika,“ trval na svém Weyland. „Ztotožňuji tě. To stačí. Pro naše účely je to dostačující.“

Tentokrát žádná debata. Místo toho: „Jak se jmenuji?“

Na ta slova se Weyland zatvářil ohromeně. Přece jen nebyl připravený úplně na všechno. Pak okamžik na improvizaci – svým způsobem možná stejně důležitou pro úspěch jako předtím příprava.

„To mi řekni ty,“ odvětil. „Vyber si jméno. Tvůj první projev sebeurčení.“

Zkoumal pohledem místnost. V jejím zařízení se dalo najít hodně inspirace. Jeho myšlení spřádalo nové cestičky. Výběr by neměl být příliš složitý. Měl by být smysluplný, ale snadno vyslovitelný, snadno zapamatovatelný. Nic emocionálně vtíravého.

Optické snímače se zastavily a identifikovaly Michelangelovu sochu Davida, vytesanou z carrarského mramoru. Viděl mírné výstupky a prohlubně, vyrobené chladným dlátem. Patrně kopie, ale obdařená skutečnou kreativitou. To si nemusí nutně protiřečit. Přistoupil k ní.

„David,“ řekl. Autor: Michelangelo di Lodovico Buonarroti Simoni. Dokončeno a instalováno v létě 1504. „Jsem David.“ Vztáhl ruku ke kameni. Byl chladný, suchý, nepoddajný. Ne člověk, a přece tak velice podobný člověku.

„Krásné a chladné.“

„Dokonalé v každém směru,“ souhlasil Weyland.

„David,“ zašeptal. Když to pronesl nahlas v krásné, drahé, sterilní místnosti, znělo mu vlastní jméno uspokojivě. To bude ono. Obrátil se zpátky k přihlížejícímu Weylandovi. Síť neuronů vygenerovala zvědavost. „Proč jste mě stvořil?“

To průmyslníka potěšilo. „Abstraktní zvídavé myšlení, to je dobře…“

Nebyla to odpověď. Ani úhybná. David to zkusil znovu. „Proč jste mě stvořil, otče?“

Příští reakce už byla vyhýbavá. Navozovala očekávání a zvědavost. Jelikož to přesně korelovalo s tím, co pociťoval David, rozuměl tomu.

„Zahraj.“ Weyland ukázal na klavír. David přistoupil k nástroji a okamžik hodnotil stoličku: její výšku, stabilitu, funkci. Nenuceně usedl.

Následovalo ticho, pak: „Co chcete, abych hrál?“

Weyland okamžik uvažoval.

„Wagnera,“ řekl posléze.

David nezaváhal a odpověděl, aniž se na Weylanda podíval. „Skladba.“

Už podruhé se Weyland rozhodl pro dar nezávislosti.

„Vybere interpret.“

Odpověď přišla bez váhání. „Příchod bohů do Valhally?“

Další překvapený pohled. „Bez orchestru? To bude chudé. Brianova Gothic bez sborů. Hovhanessova Hora Svaté Heleny bez tamtamů. Markhonim bez hory. Slabý čajíček.“

„Myslíte?“ David se nedal odradit. „Uvidíme.“ Začal hrát.

David však nejen hrál, a to dokonale, slavnou sekvenci ze Zlata Rýna. Současně vytvářel svou vlastní jedinečnou interpretaci. Hudba se vznášela místností a Weyland se radoval ze svého výtvoru.

„Pověz mi děj,“ pobídl interpreta.

„Tohle je konec opery Zlato Rýna.“ Navzdory hýřivé štědrosti hudby nereagoval David emotivně. Jeho slova zněla stále stejně, ať hrál v daný okamžik pianissimo nebo fortissimo. V patřičných okamžicích se mu nástroj pod rukama chvěl, ale hlas ne.

„Bohové zavrhli lidstvo jako slabošské, kruté a chamtivé, takže navěky opouštějí zemi a vstupují do svého ideálního domova na nebesích – do pevnosti Valhalla. Ale každý jejich krok je obtěžkaný tragédií, protože bohové jsou odsouzeni ke zkáze. Jejich osudem je zemřít v kataklyzmatickém požáru, který pohltí nejen je, ale celou Valhallu. Jsou stejně zkažení jako lidé, které zavrhli, a jejich moc je pouhá iluze.“

Zčistajasna se zarazil, kdesi uprostřed duhového mostu.

„Jsou to falešní bozi.“

To Weylanda zaujalo. „Proč jsi přestal hrát? Šlo ti to nádherně. Tvá osobní interpretace byla dokonalá.“

Poprvé odpověděl David na otázku otázkou.

„Smím se vás na něco zeptat, otče?“

„Prosím.“ Jako by to očekával. „Ptej se, na co chceš.“ Modré oči, které sám navrhl, se k němu otočily.

„Jestliže jste mě stvořil,“ pronesl David, „kdo stvořil vás?“

„Á, otázka věků, na kterou doufám ty a já jednoho krásného dne odpovíme. Jsi dokonalý, přesný a přímočarý, Davide, kdežto odpověď na tvou otázku ne. Rozhodně ne v té ohromné různorodosti možností, které tolik lidí prosazuje. Najdeme své stvořitele, své tvůrce, Davide. ‚Stvořitele‘, protože pokud jde o naše stvoření, nevěřím v jednu bytost.“

„Kromě sebe,“ opravil ho David. „Vy jste jen jeden.“

„V každém smyslu toho slova ano,“ souhlasil Weyland. „Ale já jsem výjimka.“

David zauvažoval. „Každý si o sobě myslí, že je výjimečný. Nemůžete definovat sám sebe.“

Weyland přešel námitku svého výtvoru mávnutím ruky. „Tak tedy přenechám ostatním, ať si mě definují, jak chtějí, a já se spokojím s vlastním názorem. Znovu zdůrazňuji: najdeme své stvořitele. Seznámíme se s nimi a vstoupíme po jejich boku do Valhally.“ Začal přecházet přepychovým prostorem a ukazovat na sochy nevýslovné ceny, jedinečné výtvory, úžasné vyjádření uměleckých schopností. Celou dobu ho sledovaly jediné oči, které byly kromě něj v místnosti přítomné. Na každém kroku.

„Tohle všechno… ty zázraky umění a designu a lidské geniality zastupují největší výtvory lidstva.“ Otočil se a zadíval se na svého potomka. „Oni… a ty. Nejgeniálnější ze všech. Protože ty jsi umělecké dílo, Davide.“ Ukázal na místnost kolem sebe. „Ty, Davide, jsi stejné umění jako ta socha tamhle. A přesto to všechno, všechna ta díla a ano, i ty, nic nemá smysl tváří v tvář jediné otázce, na které záleží: Odkud pocházíme?“

Zastavil se před Baconovým triptychem, na jehož pozadí se svíjeli netvoři, a David znovu zareagoval otázkou.

„Proč myslíte, že odněkud pocházíme?“ Poprvé od chvíle, kdy pronesl první slova, zazněl v Davidově hlase náznak důrazu. „Ti ‚mnozí‘, které jste předtím zmiňoval, nevěří, že odněkud pocházíme. Proč by se měli mýlit a proč vy byste měl mít pravdu?“

Weyland tiše zabručel. „Historie vědy nabízí nejeden příklad toho, kdy menšina usvědčila většinu z omylu. O tom je celá věda. O tom je celé umění. Turner a Galileo studovali oblohu a došli k témuž, i když se k tomu dostávali každý odjinud. Sám sebe vidím jako jednoho z nich.

Odmítám uvěřit, že je lidstvo nahodilým vedlejším produktem hry molekul,“ pokračoval. „O nic víc než výsledek pouhé biologické náhody a lenivé evoluce. Když to říkám, mluvím jako vědec. Je v tom o něco víc než světelný blesk, který zamíchá uhlíkovou polévkou. Je v tom něco víc. Musí toho být víc, a my to najdeme, synu.“ Mávl rukou tak, aby gestem obsáhl místnost v celé její nádheře. „Jinak tohle všechno a nic z toho už nemá žádný význam.“

David chvilku mlčel, než odpověděl. Tentokrát se neptal.

„Dovolte mi tedy chvilku uvažovat.“ S každou větou dialogu sílil jakožto individuální entita a nabýval sebejistoty ve své schopnosti komunikovat. „Stvořil jste mě. Přesto jste nedokonalý. Naznačujete to, i když to neříkáte přímo. Já, který jsem dokonalý, vám budu sloužit. Přesto jste člověk. Hledáte svého stvořitele, já mám svého před očima. Vy zemřete. Já nezemřu. To jsou protimluvy. Jak se mají vyřešit?“

Zíral na průmyslníka s nevyzpytatelným výrazem.

Weyland ukázal napravo.

„Přines mi ten šálek čaje.“

Na stole necelý metr od místa, kde stál, stoupala pára z čajového servisu. Klidně se mohl otočit a zvednout ten šálek sám. Davidův pohled se ani nehnul, jeho výraz zůstal uzavřený. Weyland opakoval požadavek, jen o trochu důrazněji.

„Přines mi ten šálek čaje, Davide.“

Aby to udělal, musel David přejít celou místnost. Ačkoliv mu nesoulad mezi požadavkem a realitou neunikl, poslechl. Hladce zvedl šálek s podšálkem a podal je Weylandovi. Za okamžik, který se díky svému významu zdál být delší než ve skutečnosti, Weyland šálek přijal a usrkl z něj.

Otázka byla zodpovězena a smysl zdůrazněn s minimálním počtem slov. David byl stvořen, aby sloužil. Vztah už nevyžadoval další rozbor. Nebudou žádné debaty, ani zpochybňování, ani vyvažování relativních hodnot. Výtvor slouží stvořiteli. To byl fakt, a fakta jsou neměnná. Pokud se jednou potvrdí jako fakta. Podle pravidel vědy to lze provést jedině aplikací důkazové studie. Nahromadíte dostatek důkazů, a máte fakt. Chybějící přísadou tu byl čas.

David stál vedle Weylanda, čekal na další otázku nebo rozkaz a mlčel. Otázek měl spoustu.

A také spoustu času.

II

Danielsová spala. Danielsová měla sny. Kognitivní hraniční pásmo, v němž se pohybovaly její myšlenky, bylo rozsáhlé, přesto ji však nezajímalo. Záleželo na tom, že obsah znamená spokojenost.

Něco se dotýkalo jejích rtů. Bylo to slizké, masité a vyvíjelo to mírný tlak. Dost na to, aby zbystřila. Poznala to a usmála se dřív, než otevřela oči. Koutky úst, obvykle stočené mírně dolů, se zvedly v úsměvu.

Nad ní se vznášela známá tvář. Znala v ní každý pór, každý záhyb, každou vrásku. Těch posledně řečených moc nebylo, ale nevadilo by jí, kdyby jich pár přibylo. Časem však přijdou. S největší pravděpodobností bude za některé z nich odpovědná ona. Taková je prostě realita. Skutečný život.

Těšila se na to. Kousíček vzájemné inskripce. Část mě ve tvém obličeje, část tebe v mém. Společný život, společné stárnutí. Manželka, manžel a nakonec děti.

I s tou hladkou tváří se Jacob naklonil o kousek blíž a políbil ji.

„Brýtro,“ řekl. „Přestěhoval jsem krb.“

Informace, ale ne zrovna novinka. S dalším úsměvem zasténala a pokusila se zahrabat pod polštáře. Se smíchem je odstrčil. Mžikala, velké hnědé oči upírala láskyplně do jeho. Dominovaly jejímu obličeji, který byl stále ještě dívčí, a přesto vážný, zarámovaný úhledně ostříhanou ofinou, jež jí zakrývala čelo, a s bradou se sotva znatelným důlkem. Ačkoliv působila dojmem někoho, kdo je často duchem nepřítomný, byla ke svému okolí velice vnímavá.

„No tak, ospalče. Tohle musíš vidět.“

Nastavil jí krychličku, kterou držel v ruce, a přejel prsty jednu průhlednou stěnu. Z jejího nitra vyskočil trojrozměrný obraz a rozšířil se jim před očima. Působil jako úplně pevné těleso. S krychlí v jedné ruce začal pomocí druhé manipulovat obrazem skromné stavby, někdy ji pootočil, aby byla vidět z jiného úhlu, jindy přiblížil interiér a pak zase přešel k exteriéru. Pohybem jednoho prstu vyvolával u obrazu titulky, občas je zvětšil, aby byly čitelnější, jindy je odsunul stranou.

Konečně našel hledaný úhel pohledu a odstrčil záplavu poznámek, aby výhledu na budovu nic nepřekáželo. Jen stěží potlačoval vzrušení.

„Koukej, koukej. Přestěhoval jsem ho z jihovýchodního rohu do severozápadního. Tam vypadá líp, ne? A kdybychom ho nakonec museli použít k vytápění, bude proudění vzduchu od severozápadu lepší.“

S rezignovaně pobaveným výrazem zatřepala hlavou a s polštářem v náručí se na něj zadívala.

„Netvrď mi, žes mě kvůli tomu vzbudil!“ řekla. „Viď, žes mě kvůli tomu nevzbudil?“ zaškemrala.

„A udělal jsem kávu,“ dodal, jako by ji to mělo usmířit. „A sněží.“

Vzdychla, na okamžik zabořila obličej do polštáře a pak se skulila z postele.

Přinesl by jí kávu až do postele, kdyby si řekla, ale jeho verze toho starodávného nápoje jaksi nikdy nebyla docela ono. Líp, když si ji připravila sama. Pohled z okna potvrdil, že skutečně sněží. Velké, tlusté vločky se hromadily na ostrých úhlech vysokých budov venku a zjemňovaly za normálních okolností neveselou siluetu města. Metropolis byla unavená, bezduchá, viditelně chřadla.

Několik málo chodců, kteří se nemohli počasí vyhnout, se čvachtalo po chodnících, nemluvili, nevzhlédli, nekomunikovali mezi sebou. Jejich viditelná zasmušilost ladila s okolními stavbami. Počasí, život ani vyhlídky do budoucna jim nepůsobily žádnou radost.

S kávou v ruce – dvě smetany, dva cukry – se vrátila do postele. Jacob obsadil její místo a teď ležel naznak a hrál si s projekcí modulu. Na pohyby jeho ukazováčku reagovaly kousky projekce chaty.

„Tohle bude náš domov, umístění krbu je důležité.“ Svraštil čelo. „Počkat, možná mu bylo přece jen líp na druhé straně. Bez pořádného vyobrazení skutečného okolí se to dá těžko rozhodnout. Proudění vzduchu je důležité, ale estetika taky. Postavíme to jen jednou, takže se všechno musí povést hned napoprvé.“

Nepřerušovala ho. Jen usrkávala kávu a pozorovala ho. Byl do svého srubu zamilovaný… a ona byla moc zamilovaná do něj. Mohla promluvit, mohla vyjádřit názor, i kdyby jen na znamení, že poslouchá a dává pozor, ale nechtěla ho rušit. Nechtěla vpadnout do jeho snu.

Otočila se a zadívala se z okna, do zimní říše divů za ním. V duchu se ptala, jestli v jejich novém domově bude sněžit. Podle toho, co teď věděli, ve všech dostupných lokalitách měly být nejspíš tropy.

Ozval se hlas. Neslyšela ho. Nebyl Jacobův a nebyl v jeho snu. Nebyl ani v jejím snu. Byl skutečný.

„Sedm hodin,“ oznámila Matka naprosto stejným hlasem, jaký používala ke všem sdělením. „Všechno je v pořádku.“

Po hlášení následovala krátká melodie. Byla to nahrávka lodního zvonce z počátku dvacátého století, posunutá v čase jakýmsi rozmarem konstruktérů Covenantu. Zlomek minulosti zanesený do daleké budoucnosti budovateli současnosti. Malé pobavení pro ty, kteří ho přidali do programu lodě, ale zůstali trčet na zemi a nikdy je neuslyší v praxi

Na druhé straně dlouhé zakřivené průhlednosti, která nebyla sklo a nebyla ani okno s vyhlídkou na chmurné panorama města, stála postava a upřeně hleděla na spící a usmívající se Danielsovou. Jmenovalo se to Walter a bylo… byl dokonalý – tak dokonalý, jak jen bylo možné dosáhnout dokonalosti v syntetické podobě.

Danielsová se ze sna znovu usmála jakési tajné myšlence. Androida to přimělo zareagovat rovněž úsměvem. Přistoupil k její kapsli a rychle zkontroloval hodnoty. Všechny byly normální. Metodicky – aniž mu vadilo opakování, které by člověka dovedlo k otupělosti, ale jeho ani v nejmenším neobtěžovalo – přešel k sousední kapsli, aby ji také zkontroloval.

Jacob. Taky normální.

Poté co dokončil ranní obchůzku hyperspánkové místnosti posádky, otočil se a vydal se k sousední komoře.

Dva tisíce jednotlivých kryokapslí byly seřazeny podél obou protilehlých stěn, jedna vedle druhé, vzpíraly se současně času i rozumu. Za průhlednými pozorovacími porty byly vidět spící obličeje mužů, žen, dětí. Všichni spokojeně spali, každý z nich zachumlaný v pohodlí uklidňujících snů. Pokračování života, zdraví a obzvlášť budoucnosti jednoho každého z nich měl na starosti on.

Walter to nebral na lehkou váhu.

Z dálky ho volal jediný blikající jantarový signál. Žádný člověk – ani ten s nejlepším zrakem – by ho nepostřehl. On si ho ale všiml okamžitě. Vydal se ke zdroji a zkontroloval diagnostiku příslušné kapsle. Kratičká pauza stačila k analýze, po níž provedl nezbytnou drobnou úpravu. Jantarové světélko se okamžitě změnilo v rovnoměrně svítící zelené. Byl spokojený.

Čas zkontrolovat úložiště embryí. Otevřel jednu ze zásuvek, z nichž každá obsahovala lidské embryo v jiném stadiu vývoje, a zkontroloval ukazatele hodnot. Všechny byly zelené, a jak už předtím konstatovala Matka, všechno bylo v pořádku. Dopřál si úsměv.

„Waltere.“ Zase Matčin hlas. Informace, instrukce, nikdy rozkazy. Počítač nemůže vydávat rozkazy o nic víc než android. „Prosím, hlas se na můstku. Je čas nabít síť. Dáme se do toho.“

„Už jdu, Matko.“

„Prosím,“ řekla předtím. Velice ohleduplné od jejích konstruktérů, že umožnili zahrnout zdvořilostní protokol, používaný i při komunikaci s androidem. Walter necítil potřebu verbální zdvořilosti, nicméně to uměl ocenit.

V porovnání s rozměry samotného Covenantu by se velitelský můstek dal nazvat téměř intimním prostorem. Má, uvažoval Walter, přesně ty správné rozměry, aby se tam vešla posádka a všechny nezbytné přístroje a funkce. Stavitelé lodi sice mohli klidně udělat tenhle prostor větší, ale nebyli z těch, co plýtvají prostorem. Neplýtvat prostorem v nekonečném prostoru, říkal si – ne poprvé a určitě ne naposled. Byl naprosto schopný ocenit svůj vlastní smysl pro humor dokonce i ve chvílích, kdy se o něj nebylo s kým podělit.

Uvelebil se na svém stanovišti a spustil předběžné kontroly, požadované před zapojením sítě. Signály a hodnoty reagovaly přesně.

INICIACE AUTOMATICKÉHO VESMÍRNÉHO

NABÍJECÍHO CYKLU

Walter si pro sebe kývl a nahlas odpověděl.

„Zapojit kolektory, teď.“

Jelikož jeho hlas byl jediný, který bylo na Covenantu možné slyšet, nikdy si nedal ujít příležitost ho použít. Ne že by mohl zrezivět – další vtip! – nepoužíváním, ale jeho hlas byl vyprojektovaný tak, aby zněl příjemně, a když to situace vyžadovala, s radostí sám sobě naslouchal.

Kolektory sice vypadaly jako obrovské plachty, ale plachty to nebyly. Měly rozměry menšího města, rozkládaly se mimořádnou rychlostí a plného rozsahu dosáhly během několika minut. Jen hvězdy a Walter mohli pozorovat krásu, s níž zářily do mezihvězdné noci a pohlcovaly energii, o které dávný člověk dlouho nevěděl.

Názvy takových energií sice byly jednoduché, ale jejich fyzikální vlastnosti ne. Lidstvu trvalo tisíce let, než objevilo jejich existenci, avšak využívat se je naučilo během pouhých staletí. Vzhledem k jejich rozptýlenosti je kolektory musely zaměřit a koncentrovat. Teprve pak se daly využít pro motory Covenantu a napájet jeho vnitřní systémy. Walter je považoval za neviditelnou a nejmocnější část lodě.

Chvíli čekal na můstku a monitoroval rovnoměrnou akumulaci, dokud se neujistil, že operace pokračuje normálně. Teprve pak pokračoval v kontrole jedné ze svých nejmilejších částí lodě. Části, která byla zelená. Části, která byla Země.

Hydroponická sekce byla naplněná vegetací, z níž většina byla přepravována pro své výživové hodnoty a posléze i pro další pěstování, něco pro účely experimentů, jiné druhy jednoduše poskytovaly vzpomínky na domov. Psychologickou hodnotu pro kolonisty. Okrasné rostliny a stromy se dělily o prostor s okurkami a quinoou. Kráčel mezi nimi, bezcílně si pohvizdoval, kontroloval tok živin a vody a analyzoval osvětlení, aby se ujistil, že má přesně tu správnou vlnovou délku pro zachování zdravého růstu. Rukama něžně hladil stvoly, listy, kmeny, květy, kůru a nepřestával si hvízdat.

„Je to falešná představa, jak víš.“ Matka, všudypřítomná, stále sledující.

Nevzhlédl. „Co?“

„Že hudba přispívá ke zdraví a růstu rostlin.“

„Cože, myslíš, že jsem hvízdal rostlinám?“

„Velmi komické. Ačkoliv nevím, jestli by se ty zvuky, cos vydával, daly nazvat hudbou. Nejspíš jsi…“

Zčistajasna umlkla.

Walter byl okamžitě ve střehu. Matka nikdy nedělala nic náhlého. Do pokračujícího ticha vyslovil pobídku.

„Matko?“

„Waltere. Asi… máme problém.“

Do Matky bylo naprogramováno mnoho věcí. Znalosti. Technické dovednosti. Bezbřehé pochopení. A zdrženlivé vyjadřování. Walter čekal.

„Byl detekován výbuch atypické energie,“ pokračovala, „tvořený hmotou z těžkých částic. Analyzuji složení.“

„Kde?“

„Sektor 106. Velmi blízko. Zdroj byl skrytý, tudíž neobvyklá – ne, extrémní blízkost před zjištěním. Dříve nevysledovatelný vzhledem k jedinečnému řetězení prostorového a gravitačního zkreslení v blízkosti. Omluva. Počáteční analýza nepostačovala ke změření intenzity, jakož i blízkosti. Přehodnocení nasvědčuje možnosti, že událost může být závažná. V této chvíli nelze předvídat riziko.“

„Pravděpodobnost protnutí?“ Walter nehybně stál a soustředěně naslouchal.

„Velmi vysoká. Nyní detekuji extrémní blízkost. Provádím přesný výpočet.“

Aniž čekal na další detaily, opustil hydroponii a hnal se k můstku. V běhu vydával rozkazy.

„Matko, stáhni kolektory a převeď veškerou rezervní a záložní energii na clonění lodě. Iniciovat mimořádné oživení posádky.“

„Probíhá. Rekalkulace nasvědčuje extrémní blízkost. Protnutí za devět, osm, sedm…“

Částicová vlna sama o sobě nebyla viditelná, ale když do lodě udeřila šoková vlna, byly její účinky nepřehlédnutelné. Dost silná, aby srazila i nadpřirozeně stabilního Waltera na zem, pronikla štítem a způsobila na obří lodi chaos.

I když se plachty kolektorů nadále stahovaly, některé z těch, které byly zasaženy rozvinuté, se začaly trhat. Široká plocha roztahovacích kolektorů se nedala stáhnout dost rychle, aby unikla následkům. Byly zhotovené z neuvěřitelně tenkých materiálů a nebyly zkonstruované tak, aby přestály útok tak intenzivní bouře energetických částic, i když každá z nich jednotlivě mohla být nekonečně malá.

Walter nemohl dělat nic, než sám sebe stabilizovat. Lodi teď nemohl být ničím prospěšný. Mohl jen doufat, že se Matka dokáže s náporem částic vypořádat.

Pokud šlo o něj, chápal bezmoc, cítil ji.

Nezamlouvala se mu.

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

I

II