Lara: The Untold Love Story That Inspired Doctor Zhivago

Copyright © Anna Pasternak, 2016

Map and family tree © Martin Brown

Picture credits: Page 3 (top) © Mondadori Portfolio/Getty; page 4 (top and bottom) courtesy of the Estate of Boris Pasternak; page 11 (bottom) © ullstein bild/Getty; page 12 (top) © Bettmann/Getty. All other photographs courtesy of the author.

Translation © Jan Sládek, 2016

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-141-9

ISBN mobi 978-80-7565-142-6

S láskyplnou vzpomínkou na mou matku Audrey Pasternakovou

a pro mého muže Andrewa Wallase,

bez něhož by nic nebylo.

Spisovatele je možné rozdělit na dva typy: meteory a stálice. První vyvolávají dočasný účinek: chvíli na ně ohromeně zíráte, obdivně zvoláte „No tohle!“ – a pak už se s nimi nikdy nesetkáte. Naopak stálice mají na nebeské klenbě své stálé pevné místo. Vytrvale září a jejich vliv časem neuvadá. Jsou pevnou součástí vesmíru. Současně ale visí velmi vysoko, takže trvá hodně dlouho, než jejich světlo doputuje k očím pozemšťanů.

Arthur Schopenhauer

Není náhoda, můj tajný, zapovězený anděli, že stojíš na konci mého života, uprostřed zmatků pod válečnou oblohou, stejně jako jsi stála na jeho počátku pod klidnou oblohou dětství.

Jurij Živago v rozhovoru s Larou, z knihy Doktor Živago

PROLOG

Rozplétání pavučiny

V současnosti, kdy jsme zvyklí záplavu všemožných pochybných celebrit, dokážeme jen stěží pochopit, jaké vážnosti a úctě se v Rusku od dvacátých let minulého století těšil Boris Pasternak. Na Západě je Pasternak známý především milostným románem Doktor Živago, za který byl oceněn Nobelovou cenou za literaturu, ale v Rusku je uznáván a stále početnými příznivci oslavován především jako básník. Pasternak se narodil v roce 1890 a jeho hvězda začala prudce stoupat nedlouho po dovršení jeho třiceti let. Velké posluchárny a sály se plnily mladými studenty, revolucionáři a umělci, kteří dychtivě naslouchali, když předčítal své básně. Pokud se na chvíli odmlčel, buď pro zvýšení účinku nebo kvůli chvilkovému výpadku paměti, všichni posluchači jednohlasně pokračovali v přednesu, jak to známe z koncertů dnešních popových zpěváků.

„Spojení mezi básníkem a veřejností bylo v té době v Rusku daleko pevnější než kdekoli v Evropě,“ napsala Borisova sestra Lydie, „bezesporu daleko užší, než by si dokázali představit třeba v Anglii. Básnické sbírky vycházely v obrovských nákladech a za pár dnů zmizely z pultů. Města byla plná plakátů ohlašujících veřejná čtení a lidé, kteří se zajímali o poezii (což v Rusku byli prakticky všichni), se doslova hrnuli do sálů a na náměstí, aby si poslechli svého oblíbeného básníka.“ Spisovatelé měli na ruskou společnost obrovský vliv. Rusům chyběli věrohodní politici, takže se v neklidných dobách přirozeně obraceli k mužům a ženám pera. Mimořádný vliv měly také literární časopisy, které fungovaly jako významná platforma pro politické debaty. Boris Pasternak byl oblíbený básník známý odvahou a upřímností a národ s nadšením naslouchal jeho nebojácným slovům.

Napsat velký román toužil Boris už od dětství. V roce 1934 řekl svému otci Leonidovi: „Nic z toho, co jsem doposud napsal, nemá žádný význam. Nyní se snažím co nejvíc přiblížit spisovateli dickensovského stylu a později – pokud k tomu budu mít dost schopností a sil – bych se chtěl stát básníkem, jakým byl Puškin. Nesmíš to ale chápat tak, že bych se s nimi chtěl měřit! Jejich jména používám jen proto, aby sis udělal představu o mých úvahách a změnách, jimiž procházím.“ Na svou poezii Pasternak shlížel spatra. Připadala mu příliš snadná. První publikovaná sbírka básní Nad bariérami z roku 1917 mu přinesla neočekávaný a velmi brzký úspěch a časem se zařadila k vůbec nejvlivnějším sbírkám v ruském jazyce. Kritici nadšeně oceňovali autobiografické prvky a způsob, jakým Pasternak využil historické zdroje, a současně obdivovali kontrast mezi lyrickými a epickými kvalitami sbírky. A. Manfred v článku pro časopis Kniha a revoluce vyzdvihl především novou „čistotu výrazu“ a autorovo „směřování k revoluci“. Pasternakova druhá sbírka dvaceti dvou básní Sestra má – život vyšla v roce 1922 a v literárních kruzích se dočkala v té době nevídaného ocenění. Čtenáři byli potěšeni nadšeným tónem básní, které skvěle odrážely povznesenou náladu a optimismus léta roku 1917. Pasternak napsal, že únorová revoluce proběhla „jakoby omylem“, a všichni se najednou cítili svobodní. Podle Borisovy sestry Lydie to byla jeho „nejslavnější básnická sbírka“: „Vzdělanější část mladých ruských literátů s vytříbeným vkusem byla z Borisových básní doslova u vytržení.“ Mnozí je považovali za nejlepší milostnou poezii v dějinách ruské literatury a rozplývali se nad jeho milostnou obrazotvorností. Básník Osip Mandelštam po četbě sbírky Sestra má – život prohlásil: „Nad Pasternakovými verši máte pocit, jako byste si úlevně odkašlali, jako by se vám snadněji dýchalo a plíce se plnily čerstvým vzduchem: taková poezie by klidně mohla sloužit při léčbě tuberkulózy. V současnosti žádné zdravější básně neznám! Působí stejně mocně jako kumys [kvašený nápoj z kobylího mléka].“

„Bratrovy básně mají bez výjimky pravidelný rytmus a jsou většinou v klasickém metru,“ napsala později Lydie. „Pasternak, podobně jako nejrevolučnější ruský básník Majakovskij, v životě nenapsal jediný nerýmovaný verš. Nikoli ale proto, že by se pedanticky držel zastaralých klasických pravidel. Cit pro rým a harmonii byly přirozenou součástí jeho vrozeného geniálního talentu a jinak prostě psát nemohl.“ V básni, kterou napsal nedlouho po vydání sbírky Sestra má – život, se Pasternak s poezií loučí: „Dávám básním, své dosavadní posedlosti, sbohem – znovu se, můj čtenáři, setkáme u románu.“ O próze s obdivem a úctou prohlašoval, že je příliš složitá, přestože obě formy měly v jeho podání mnoho společných rysů. V autobiografii Glejt, která vyšla v roce 1931 a která byla poněkud vyumělkovaným záznamem jeho raného života, cest a vztahů s přáteli a známými, napsal: „Věci z každodenního života do prózy vkládáme kvůli poetickému efektu a próza dodává poezii na melodické zvučnosti. Pokud se to podaří, výsledek vnímám jako umění v nejširším smyslu.“

O svém záměru napsat velký epický ruský román, jenž by se stal naplněním jeho uměleckých ambicí, Pasternak začal mluvit v roce 1935. Poprvé se o něm zmínil při setkání s mou babičkou, svou mladší sestrou Josefínou Pasternakovou[1], na berlínském nádraží na Friedrichstrasse. Boris se Josefíně svěřil, že mu v mysli uzrávají semínka nové knihy, typického příběhu nezlomné lásky zasazeného do období mezi ruskou revolucí a druhou světovou válkou.

Při psaní Doktora Živaga se inspiroval vztahem ke své životní lásce Olze Vsevolodovně Ivinské, jež se stala předlohou odvážné románové hrdinky Lary. Ústředním tématem románu je vášnivý vztah mezi lékařem a básníkem Jurijem Živagem (jehož povolání bylo svého druhu poctou Antonu Pavloviči Čechovovi, který byl také lékař) a hlavní ženskou postavou Larou Guichardovou, z které se stává zdravotní sestra. Jejich láska nemůže dojít snadného naplnění, neboť Jurij je, podobně jako Boris Pasternak, ženatý. Předlohou Jurijovy obětavé a přičinlivé ženy Toni byla Borisova druhá manželka Zinaida Neigausová. Jurij Živago je částečně autobiografická postava a hlavním tématem románu je nezdolná chuť k životu.

Doktor Živago vyšel v milionech výtisků, ale skutečným milostným vztahem, jenž stál v jeho pozadí, se doposud nikdo podrobně nezabýval. Roli Olgy Ivinské a její vliv na Pasternakův život se snažili systematicky potlačovat jak členové jeho rodiny, tak jeho životopisci.

Většinou se o ní přezíravě a s odsudkem psalo jako o „pokušitelce “ a „svůdkyni“, o bezvýznamné ženě, která sehrála v autorově životě pouze epizodickou roli a na román neměla žádný větší vliv. V době, kdy se Pasternak pustil do psaní Doktora Živaga, Olgu ještě neznal. Lařino trauma z mládí, kdy se nechala svést podstatně starším Viktorem Komarovským, je odrazem Zinaidiny bolestné sexuální zkušenosti s jejím bratrancem. Po Pasternakově setkání s Olgou, do níž se zamiloval, se hlavní hrdinka Lara mění a rozkvétá podle jejího vzoru.

Olga se v pozdějších letech, stejně jako její dcera Irina, dočkala od mé rodiny velmi krutého zacházení. Pasternakovi se soustavně snažili bagatelizovat její roli a vliv na Pasternakův život a literární úspěchy. K Borisovi vzhlíželi takřka jako k bohu a představa, že by měl kromě dvou žen – Jevgenije a Zinaidy – ještě veřejně přiznanou milenku, byla z pohledu jejich přísné morálky naprosto nepřijatelná. Pokud by akceptovali Olžino místo v Borisově životě a srdci, nezbytně by museli přiznat, že jeho morální štít nebyl zcela bez poskvrny.

Josefína Pasternaková mi nedlouho před svou smrtí rozezleně řekla: „Tvrzení, že se tahle… známá byť jen letmo objevila v Doktoru Živagovi, je naprosto scestné.“ „Svůdnicí“ tak silně pohrdala, že jí její jméno nikdy nesmělo přes rty. Bezmezný obdiv k bratrovi ji zcela oslepoval a odmítala přijmout skutečnost. Boris se sestře v posledním dopise z 22. srpna 1958 výslovně svěřil s nadějí, že se mu podaří procestovat Rusko „s Olgou“, čímž dal jasně najevo, jak významnou roli tato žena v jeho životě hrála, ale Josefína se s existencí bratrovy milenky prostě nedokázala smířit a zcela ji ignorovala. Jevgenij Pasternak, Borisův syn z prvního manželství, se k celé věci stavěl daleko pragmatičtěji. Olgu sice neměl rád a přistupoval k ní velmi rezervovaně, ale současně byl ochoten vnímat skutečný stav věcí. „Lařina láska byla podle mě pro otce velkým štěstím,“ svěřil se mi nedlouho před svou smrtí v roce 2012, když mu bylo osmdesát devět let. „Otec ji potřeboval. Několikrát mi říkal: ,Lara skutečně existuje. Měl by ses s ní setkat.‘ Bral jsem to jako kompliment.“

Osud do Borisova života zasáhl teprve v roce 1946, v jeho padesáti šesti letech. V Doktoru Živagovi o tom později napsal: „Osud mi ji přinesl s přílivem z hlubin moře“. S tehdy čtyřiatřicetiletou Olgou Ivinskou se setkal v redakci literárního časopisu Novyj mir, kde pracovala jako pomocná redaktorka. Měla světlé vlasy, andělsky krásnou tvář, oči modré jako chrpy a úchvatně jemnou, jakoby průzračnou pleť. Své okolí tak trochu mátla – chovala se rozhodně a rázně, jako žena, která se nedá jen tak zlomit, ale současně bylo patrné, že uvnitř je velmi křehká. Pasternaka dobře znala a patřila k jeho oddaným příznivcům. Viděla v něm svého „poetického hrdinu“. Boris a Olga si padli okamžitě do oka a jejich náklonost byla od první chvíle vzájemná. To, že se přitahovali, se dá snadno pochopit. Oba měli slabost pro melodramatickou romantiku a s oblibou se oddávali snění. „Najednou tam stál, u mého stolu u okna,“ napsala později Olga. „Měla jsem před sebou toho nejvelkorysejšího muže, jaký kdy spatřil světlo světa, člověka, jemuž bylo dáno mluvit hlasem mraků, větru a hvězd, básníka, jenž našel trvale platná slova pro popis mužské vášně a ženské slabosti. Lidé říkají, že stoluje spolu s hvězdami a na předložce u jeho postele se setkává celý svět.“

Prastrýcův milostný příběh mne nesmírně zaujal a jsem pevně přesvědčena, že nebýt Olgy, Doktor Živago by nikdy nevznikl a román by se tak nedostal na pulty knihkupectví celého světa. Olga Ivinská zaplatila za lásku ke svému „Borjovi“ velkou cenu. Nedobrovolně se stala pěšcem ve složité politické hře. Její život je příběhem nepředstavitelné odvahy, loajality, utrpení, bolesti, strádání a osobní ztráty.

Když se v polovině dvacátých let dostal po Leninově smrti k moci Stalin, začalo být velmi záhy zřejmé, že komunisté nebudou tolerovat sebemenší projevy individualismu. Stalin sám byl velmi antiintelektuální a na spisovatele pohlížel jako na „inženýry duše“ s ohromným vlivem na společnost, který je třeba správně usměrnit a využít v zájmu celku a státu. Pustil se do kolektivizace a spolu s ní rozpoutal masový teror. Básníci a všichni spisovatelé toužící po tvůrčím sebevyjádření se ocitli v nesnesitelně tísnivé situaci. Po roce 1917 bylo v Sovětském svazu z různých smyšlených příčin zlikvidováno na 1 500 spisovatelů. Mnozí byli popraveni a další zemřeli v pracovních táborech. Za Lenina bylo masové zatýkání běžnou praxí, součástí fungování celého systému. Všeobecně se věřilo, že je lepší zatknout sto nevinných než riskovat, že unikne třeba jen jediný nepřátel státu. Atmosféra strachu, v níž byli umělci tlačeni k tomu, aby donášeli na své kolegy nebo bývalé přítele, za Stalina ještě zesílila. Lidé se doslova dusili a každý se snažil přežít. Mnoho spisovatelů a umělců se pod hrozbou pronásledování a trestu raději rozhodlo pro sebevraždu. Zatímco Pasternakův částečně autobiografický hrdina Jurij Živago v roce 1929 umírá, Boris sám přežil, a to přesto, že se odmítl podřídit dobovému literárnímu a politickému diktátu.

Stalin choval k Borisi Pasternakovi hluboký obdiv a kontroverzního spisovatele do vězení neposlal. Místo toho trýznil a pronásledoval jeho milenku. Olga Ivinská byla dvakrát odsouzena k pobytu v pracovním táboře. Při výsleších po ní chtěli informace o knize, na níž Pasternak pracoval, ale ona milovaného muže nezradila. Ačkoli Stalin se k Pasternakovi choval shovívavě, ten cítil k neomezenému vládci nejhlubší odpor. Opakovaně o něm s bolestí v srdci mluvil jako „o tom hrozném člověku, co utopil Rusko v krvi“. Ve zmiňovaném období bylo popraveno kolem dvaceti milionů lidí a dvacet osm milionů obyvatel bylo deportováno, většinou do „nápravných pracovních táborů“, kde žili jako otroci. Olga patřila k milionům obětí, které bezdůvodně poslali do gulagu, a za svůj vztah s Pasternakem zaplatila drahocennými roky života.

V roce 1934 přednesl básník a začínající stranický funkcionář Alexej Surkov na prvním sjezdu Svazu sovětských spisovatelů projev, v němž shrnul oficiální pohled na slavného spisovatele: „Nesmírný talent Borise Leonidoviče Pasternaka se naplno projeví teprve v okamžiku, kdy se plně obrátí k obřímu, bohatému a zářnému tématu [jež mu nabízí] revoluce. Velkým básníkem se stane pouze poté, co vstřebá a bezvýhradně přijme i samotnou revoluci.“ Pasternak ale viděl revoluci svýma vlastníma očima – vnímal, jak, řečeno jeho vlastními slovy, Rusko „přichází o střechu“ – a v Doktoru Živagovi podal svou vlastní verzi dějin, jíž statečně zkritizoval tyranský režim. Jurij v románu říká Laře:

Revolucionáři beroucí zákon do vlastních rukou nahánějí hrůzu. Nikoli jako kriminálníci, spíše jako stroje, které se vymkly kontrole, jako neřízený vlak… Ukazuje se, že ti, kdo rozpoutali revoluci, nemají místo ke spočinutí, žijí jen změnou a chaosem. To je jejich přirozené prostředí. Nedokáže je uspokojit nic, co nedosahuje světových rozměrů. Přechodová období, kdy se mění svět, jsou pro ně konečným cílem. Na nic jiného nejsou připraveni, nic jiného neznají. A víš, proč se točí v neustálém víru nikdy nekončících příprav? Protože nemají žádné skutečné schopnosti. Protože postrádají talent.

V minulém století by se našlo jen málo literárních děl, která vzbudila takový rozruch jako Doktor Živago. Prvního vydání, nejdřív v Itálii, se kniha dočkala až v roce 1957, víc než dvacet let poté, co se o ní Pasternak zmínil Josefíně. Okamžitě se stala mezinárodním bestsellerem, ale v Borisově milované „matičce Rusi“ poprvé oficiálně vyšla teprve o víc než třicet let později – v roce 1988, a to přesto, že sám Pasternak byl celou dobu považován za „největšího žijícího ruského spisovatele“. Oficiální kruhy ji celou dobu odmítaly jako protirevoluční a autorovi vyčítali nedostatek vlasteneckého cítění. Kritik Dmitrij Lichačov, jenž byl koncem století považován za jednoho z nejvýznamnějších světových znalců staré ruštiny a literatury, prohlásil, že Doktora Živaga nepovažuje za tradiční román, ale spíš za „druh autobiografie“ zachycující vnitřní život básníka. Hrdina podle něj není aktivní činitel děje, ale jen postava ozřejmující ruskou revoluci.

V roce 1965 režisér David Lean natočil adaptaci Pasternakova románu a natrvalo se tím zapsal do filmové historie. Do role hlavní hrdinky Lary obsadil Julii Christieovou, Jurije Živaga ztvárnil Omar Sharif. Film byl oceněn pěti Oscary a dalšími pěti nominacemi. Leanův film se stal hollywoodskou klasikou a milionům diváků na celém světě nabídl stejně kouzelné a trvalé obrazy jako Pasternakova próza. Dodnes zaujímá osmé místo mezi finančně nejúspěšnějšími americkými filmy. Robert Bolt, jenž získal ocenění Akademie filmového umění a věd za scénář, o práci na adaptaci Pasternakova románu řekl: „Nic podobně složitého jsem nikdy nedělal. Bylo to jako rozplétat pavučinu.“ Omar Sharif poznamenal: „Doktor Živago nenásilně představuje celou lidskou duši. To je Pasternakův hlavní dar.“ A na téma přetrvávající hodnoty románu dodal: „Pasternak dokazuje, že skutečná láska je nadčasová. Doktor Živago je klasický milostný příběh a zůstane jím pro všechny následující generace.“

Table of Contents

PROLOG