Doctor Who: Big Bang Generation

Doctor Who is a BBC Wales production.

Executive producers: Steven Moffat and Brian Minchin

BBC, DOCTOR WHO and TARDIS (word marks, logos and devices) are trademarks of the British Broadcast Corportion and are used under licence.

Copyright © Gary Russell, 2015

Translation © Tomáš Oakland, 2016

Cover design: Lee Binding © Woodlands Books Ltd, 2015

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub 978-80-7565-135-8

ISBN mobi 978-80-7565-136-5

Jak bylo slíbeno, tato kniha je věnována Daiovi, Edovi, Mikovi, Andymu, Jamesovi a Richiemu. Díky za báječné sobotní odpoledne v Maestagu.

1

Příliš mnoho informací

„Tys jí posílala pohlednice? Jí?!“

„Nějak jsem ho zapojit musela a dobře víš, že on na prosby neslyší. Věděla jsem, že pokud se někomu podaří ho sem dotáhnout, pak jedině jí. Nic si nenamlouvejme, vždyť s ní se nechce dohadovat nikdo — dokonce ani on. Asi to bude těmi fousky.“

„To máš recht, někdy je to s ním fakt k uzoufání. Sám se chová jako osel, ale stačí, aby se na něj rozeřvalo to klubko vzteklých chlupů, a najednou to jde.“

„A navíc jsme se zprvu trochu ztratili v časovém proudu a tři nebo čtyři hodiny se objevovali na náhodných místech. Vždycky jsme se přibližně trefili, ale nikdy ne přesně.“

„A tak jsi ho dovlekla na Legii? Domů?“

„Tehdy mi to ještě přišlo jako dobrý nápad. Bylo přece zřejmé, že jeho pobyt na Zemi přímo narušuje naše cestování časem. Přišlo mi to tam neutrální. Mám ale pocit, že se to trochu zvrtlo.“

„To si teda piš, že zvrtlo!“ Vykřikla a natáhla ruku k ženě, která ji před okamžikem tak překvapila. Ta se však instinktivně stáhla.

„Žádné dotýkání,“ upozornila ji spěšně.

„Pardon. Já husa zapomněla.“ Usmála se. „Už je to nějakou dobu, co jsem tohle podstoupila dobrovolně. A mimochodem, dovol, abych tě upozornila, že to je komplikovaný. Dokonce i pro nás je to komplikovaný.“

„Já vím. Omlouvám se. Třeba tě uklidní, že dva tisíce let odsud to vypadá naprd. Trochu nuda a lidi tu jsou dost uštěpační — možná je to tím, že očekávali někoho úplně jinýho. A k tomu navíc prší. Dost hustě.“

„Ale můžete cestovat časem.“

„Spíš časovým portálem — trochu se to liší. Je v pyramidě, která se nachází v hoře na Aztéckým měsíci.“

„Na Aztéckým měsíci? Našli jste Pyramidu Eternii? Panebože, jaký to tam je?“

„Veliký. Důležitější ale je, že tu jsem s bandou hloupých, uřvaných lidí z Církve. Jenom doufám, že zatímco s tebou mluvím, ti samí hloupí lidé zpět v budoucnosti (ach jéje, to jsem vždycky chtěla říct) jsou pořád zmražení v tom šikovném časovém víru, jinak mě čeká pár fakt otravných otázek, až se vrátím.“

„Ještě to úplně nechápu. Odešlas odsud a vyrazila do jednapadesátého století, abys mohla nakouknout zpět časem a říct mi, ať se zapojím a ať zapojím i jeho, a pak se vrátit zpět do jednadvacátého století, aby ses skutečně mohla zapojit?“

„Tak nějak, no.“

„A tos nemohla sama?“

„Ne-e.“

„Proč ne?“

„Něco se odehrálo. Ten, hmmm, šutr, co jsem vykopala na Legii (kdo by byl řekl, že právě tam?) a odnesla na Aztécký měsíc, se trochu pošramotil a už nefunguje tak, jak má.“

„Myslíš Půvab? Tys našla Půvab? Půvab a k tomu Pyramidu Eternii? Ty jo, a k tomu ještě Aztécký měsíc? To je neuvěřitelný!“

„Ano, ale teď se zkus zase trochu soustředit, jinak jednou provždy přestanu existovat.“

„Pardon. Jasný. To je taky důležitý. Rozumím. Takže, hmm, co se stalo s Půvabem?“

„Obávám se, že ani ne tak ‚co‘, jako spíš ‚kdo‘.“

Povzdechla si. „Nech mě hádat.“

„No právě. Takže mi zbylo akorát dost energie na to přeblesknout se ze Země zpátky sem, abych ti mohla říct, ať pokračuješ až do konce, a pak sama na Zemi udělat to, co jsem předtím kvůli tomu časovému víru nemohla.“

„A proto ho potřebujeme.“

„Je to Pán času, může si dělat, co chce. Trochu si zapánočasovat a zachránit nás. Musí se ale vrátit tam, kde se to všechno pohnojilo, a dát to do pořádku. A to bez tebe nebude možný.“

„No jasně, že nebude.“ Povzdychla si. „Jen tak mimochodem, ve kterým je právě těle? Pořád ho potkávám v divným pořadí a hrozně mě to mate.“

„Nemám zdání. Třeba budeme mít štěstí na někoho novýho.“

Dotkla se své ruky, jejíž obraz jako by se pozvolna zesiloval a zeslaboval.

„Hmm, řekla bych, že přicházíme o signál. Vážně potřebuju, aby ses do toho pustila, nebo se rozptýlím v časoprostorovém vortexu. Celý dlouhý léta pracuju na tom, aby se to nestalo, takže by to byla vážně škoda.“

Sehnula se a něco položila na zem. Nebýt tenkého, bílého, křišťálového proužku, který se vinul jeho středem, byl by to zcela nezajímavý kámen. Vzhlédla.

„Až budu pryč, můžeš ho zvednout. Dbej na to, aby byl v bezpečí a aby se ti někde nezatoulal. Až přijde správný čas, dovede tě ke mně.“

„A jak poznám, že už přišel správný čas?“

„Umí rozeznávat… otisky. Biologický otisky. Jakmile přijde čas nashromáždit všechny lidi, co zná — bzum — vydáš se na cestu.“

„Noooo fajn. Ale znovu se ptám: jak poznám, že nadešel ten správný čas?“

„To nepoznáš. Tak si ho nechej u sebe a buď ve střehu. Řekla bych, že už to ale bude docela brzo. Takový je totiž život. Víc ti neporadím.“

„Jasný. Vím, jak to funguje. Aspoň zhruba. Možná. Ale teď poslouchej —“

„Ty poslouchej: pokud se všechno podaří tak, jak má, potřebuju, abys pro mě udělala ještě jednu věcičku. Vlastně pro nás obě.“

„A to je co?“

„Poruš První zákon času. Do mrtě a bez výhrad.“

„Proč bych měla něco takovýho dělat?“

„Všechno to jednou pochopíš. Aspoň doufám. Řekla bych, že teď už jsem ti řekla vše, co je třeba…“

„Ne, neřeklas mi nic. Aspoň nic, co by mi dávalo smysl. Musíš mi ještě povědět o —“

„Pardon, musím letět, nebo se už úplně rozptýlím. A radši bych se udržela pohromadě, dokud sem nepřijdeš a nedáš věci do cajku.“

Přikývla. „No dobrá tedy. Tak honem podnikni svůj návrat do budoucnosti (taky jsem to vždycky chtěla říct a na rozdíl od tebe jsem to řekla správně!) a já se postarám o to, aby tu vše proběhlo podle plánu.“ Přimhouřila oči. „Jak daleko od budoucnosti vůbec jsi?“

„Moc ne, proč?“

„Vypadáš starší, než si tě pamatuju.“

„Ty drzoune!“

Pak druhá žena zmizela.

„A víš ty co? Jsou jisté dny, kdy svůj život úplně nesnáším,“ prohodila první žena polohlasně, ale nikdo ji neslyšel.

Kdesi jinde ve vesmíru věci začaly nabírat obrátky.

Před tisíci lety spadl z nebe na planetu Zemi kus obyčejného kamene protkaný podobně obyčejnou krystalovou mřížkou, trefil další skálu, natropil trochu neplechy a pohřbil se do země na úpatí hory. Celé to sledoval člověk s tmavou pletí, který na sobě neměl nic než koženou bederní roušku a jehož kamarádi ještě nestihli ani vynalézt kalendář.

Na začátku dvacátého století, kdy domorodé obyvatelstvo planety Země již přišlo na to, jakým způsobem vyrábět kalendáře a docela často je i používalo, se německý archeolog-amatér a jeho rodina vylodili v přístavišti ve městě Sydney, v Novém Jižním Walesu, v Austrálii. Měli za sebou dlouhou a dalekou plavbu, a tak nebyli právě v nejlepším rozpoložení. Muž byl nervózní a pořád se ohlížel přes rameno. Jeho ženu zase všechno rozčilovalo. Jejich syn se však stále hihňal něčemu, co se odehrálo o tři dny dříve. Vyprovokoval totiž hádku s jedním anglickým klukem, s nímž sdíleli cestu. Hádka se týkala několika vojáčků, které der Engländer vlastnil, a když hádku prohrál, jal se je házet přes palubu do hlubokých vod jižního Pacifiku.

V Londýně, na samém počátku dvacátého prvního století, mimozemšťan z planety Kadept, který na Zemi neměl v tuto dobu vůbec co pohledávat (pocházel totiž ze vzdálené galaxie a daleké budoucnosti), olízl poštovní známku a nalepil ji na rub pohlednice s obrázkem ohromného obchodního centra. Strčil pohlednici do červené poštovní schránky, poodstoupil do silnice a vtom ho málem smetl černý taxík, který právě projížděl kolem. Mimozemšťan uskočil, chytil se za pohmožděný zadek a začal kolemjdoucí častovat velmi explicitními kadeptskými nadávkami.

V sedmadvacátém století pronikla loď s mateřským přístavem v Pakharské noře daleko za hranice legitimních planet a dosedla na zvlčilou díru jménem Legie, přímo na okraji známého vesmíru a toho, co leželo za ním.

V šestatřicátém století zapředla skupina učenců debatu o tom, kde se nacházeli takzvaní „Prastaři vesmíru“, kam se poděla jejich technika a zda jsou pověsti o Půvabu pravdivé, či nikoli. Nahlédli do spisů Trauta Talpidiana; deníků Generační profesorské rodiny Klonů z Candy; bájných Lízátkových obalů Sky Ray, které nalezli v Miwkových archivech; Písem Svaté hráze lidu Tarka z planety Leina VI; skladové banky Velikého měsíce Pixlie, a dokonce požádali i o přístup k Pamětem Panopticonu z Líce, odkud se jim však nedostalo odpovědi.

V jednapadesátém století ve vězeňském zařízení Bouřlivá klec č. 1 obdržel zástupce Církve Papežského serveru žádost o zapůjčení vězeňkyně jménem River Song. Žádost byla okamžitě zamítnuta.

Dva zločinci, rovněž v jednapadesátém století, byli v Bouřlivé kleci č. 8 právě odsouzeni k doživotí bez možnosti propuštění. Lidský podvodník Cyrrus Guča byl lapen jednou ze svých „kořistí“, zbraňmistryní z planety Spyro, známou jako Kik Zabiják, která byla vyslána, aby Cyrruse, no, zabila — jak už to tak bývá. Církvi se podařilo je oba zatknout na základě celé řady obvinění a poslala je do sousedících cel, aby je tím ještě více potupila.

A v nitru TARDIS, unášené časoprostorovým vortexem, seděl jeden z posledních přeživších z planety Gallifrey a četl si při svitu svíčky pomuchlanou starou kopii Hladového tygra ze země Oz, poněvadž mohl. Byla to jeho TARDIS a zachtělo-li se mu zhasnout všechna světla a číst si při svitu svíčky, pak tak učinil. Bylo to jeho rozhodnutí, a potažmo i povinnost.

Nebyl tu na lodi totiž nikdo, kdo by mu to mohl vymluvit.

Byl sám.

Byl osamělý.

A rovněž byl i příčinou všech těch ostatních věcí napříč minulostí i budoucností (což u něj nebylo zas až tak neobvyklé), ačkoliv (a to bylo také poměrně časté) o tom neměl ani zdání.

2

Jednoho dne

Kdysi na počátku sedmadvacátého století, po řadě galaktických válek, byla planeta v nejvzdálenějším koutě v podstatě celého vesmíru osídlena, obydlena a zkultivována.

Upřímně řečeno, lidé, kteří tam skončili, by slovo „zkultivovaná“ asi nepoužili — především proto, že po prvním pokusu založit město se o zbytek planety vesměs přestali zajímat. A také z toho důvodu, že „temná strana“ této planety byla zatraceně strašidelná. Říkalo se jí „temná strana“, protože se tato planeta otáčela jen velice pomalu, což mělo za následek téměř věčný den. Tím pádem se „temná strana“ naklonila ke zbytku galaxie jen jednou za život kteréhokoli obyvatele. A to musel být velmi starý.

A také proto, že by se nikdo ani neobtěžoval tam zajít.

Když už jednou máte bary, obchody a pár pochybných podniků, o kterých se dobří lidé nezmiňují, proč byste opouštěli Hlavní třídu?

Planeta se tedy proslavila svým kosmodromem, několika výčepy a velkou spoustou zločinců. Říkalo se jí Legie — což nezní příliš vlídně, ale skutečnost je taková, že to bylo jedno z nejméně vlídných míst ve vesmíru.

Většina obyvatel galaxie se k ní raději ani nepřibližovala. Dokonce i strážci zákona sem zavítali jen zřídka — koneckonců, proč by měli? Pokud ti, které pronásledovali, skončili na Legii, nebylo, kam by odtamtud utekli, a tak je policie jednoduše zadržela při odchodu. To však bylo málokdy nutné, neboť v takovém případě podezřelí často zahynuli v barové šarvátce nebo následkem jedné z bouří, které planetu téměř bez přestání bičovaly.

Jedním z oblíbenějších podniků — a to díky kvalitě piva a nízkému počtu mrtvých — byl bar U Bílého králíka. Název poněkud zvláštní, ale podle toho, co Doktor zaslechl, takový byl i majitel.

Doktor si právě vykračoval po Hlavní třídě, když vtom kolem něj prosvištěl vránolet, a on musel uskočit. Řidič byl zjevně značně opilý a hlasitě zpíval. Záhy nato z něj vypadl, ale vránolet pokračoval dál bez něj.

Doktor přistoupil k řidiči, který ležel v blátě před barem U Bílého králíka a nepřestával zpívat. Naposledy se na něj podíval a prošel lítačkami dovnitř.

„Ale, ale, ale, heleďme, koho nám to sem vítr zavál,“ prohlásil pištivý a poněkud otravný hlas.

Doktor zamžoural poloprázdnou hospodou a uvědomil si, že to patří jemu.

Byla malá, tak metr dvacet, a schoulená v zeleném sametovém křesle s propálenými dírkami po cigaretách. V ruce měla sklenku perlivé vody — to Doktor poznal, poněvadž věděl, že Ker’a’Nol z kmene Pakhar (kamarádi jí říkali Keri) už nic jiného nepije. Už od té doby, co… ale to už je dávná historie. Doslova minulý život.

Obyčejným lidem Pakharové vesměs připomínají přerostlé křečky — mají obtloustlá těla, krátké paže a o něco delší nohy. Na tlapkách mají drápky a neustále škubou nosíky. Keri měla oči hnědé jako její kožich a na sobě přiléhavé maskáče, které však nosila coby neformální oděv (nebyla to žádná bojovnice — ačkoliv se v boji prokázala být poměrně zdatnou, byť hlasitou, rváčkou).

Poprosila o malý stolek, kterým si podložila levou nohu obalenou v sádře. Velké, tlusté sádře. Keri si zjevně zlomila nohu.

Doktor ukázal na skutečně pochybný výčep, ve kterém se oba nalézali. „Fajn lokál,“ prohodil lživě.

Keri dopila sklenku. „Proč by ze všech míst na světě měl člověk skončit právě na Legii, což?“ zeptala se.

Doktor si povzdechl. Zapomněl na Keřino malé plevelné „což?“. Po čase ho to vždycky začalo rozčilovat. „Hmmm…,“ zabručel a tázavě na ni pohlédl. „Hmmmm, no, to ty sis ji vybrala. Tys mě chtěla vidět.“

Keri Pakharová se opět uvelebila v křesle a povzdechla si. „Ne, Doktore, to tys chtěl vidět mě. Poslals mi přece pohlednici, na které jsi psal, že přiletíš.“ Natáhla se přes masivní stolek se skleněným okrajem, vzala do tlapky obdélníkovou kartičku a zamávala mu s ní před obličejem. „Vidíš? Pohlednice. Předána Archivem pošty a balíků kdesi na Ardetě 4 — ať už to je kdekoli. Jo, a mimochodem přišla s neproplaceným poštovným, takže mi dlužíš prachy. Musela jsem zaplatit poměrně podstatnou částku, aby mi ji tady na poště předali. À propos, kdo by byl tušil, že tady na Legii mají poštu! To je ale jedno, zkrátka to nebylo jen tak. Ne s tímhle!“ dodala a ukázala pohlednicí na zasádrovanou nohu.

Doktor několikrát otevřel ústa, aby promluvil, ale nakonec mlčel. Místo toho si klekl Keri k nohám.

„To bych nedělala,“ varovala ho syčivým hlasem. „Nemáš ani páru, co se tady kdy válelo. Anebo pořád ještě válí. Tady U Bílýho králíka na hygienu příliš nedbají.“

Doktor se zahleděl na blikající neonové zářivky nad vchodem do baru — přinejmenším dvě z nich už byly pomalu na odchodu. Celý podnik byl takřka pohřbený pod nánosem prachu a špíny. A to na tamté stoličce, to je krev?

V jednom rohu seděl starý, bezzubý dědek se zlatokopeckým kloboukem, něco si pro sebe mumlal a pochechtával se pomyslnému vtipu. Doktor se podíval k opačné zdi. Tam se pomalu opíjela banda killoranských žoldáků a mezi nimi seděl Tahnn, házel právě osmistrannou kostkou a tvářil se u toho dost vyplašeně. Před nimi ležela hromádka platinou lemovaných kreditních karet. Tahnnovi se zjevně nedařilo.

„Nespravilo se to?“

„Ne, nespravilo.“

Doktor vytáhl sonický šroubovák.

„Opovaž se,“ zasyčela Keri.

„Jen jsem chtěl pomoct.“

„A tím bys mi pomohl jak, což?“

Doktor se zamračil. „To já nevím. Třeba ti něco pozměnilo stavbu kostí, s čímž by ti sonáč mohl pomoct.“

Keri se znovu ponořila do křesla, zaryla drápky do opěrek na ruce a mermomocí se pokusila nevykřiknout. „Víš, jak bys mi mohl pomoct?“

„Jak?“

„Mohl bys mi koupit další sklenici vody. S trochou citronu.“

Doktor se postavil. „Nejsem tu, abych obsluhoval.“

„A to protože nemáš prachy, nebo protože seš mrzout lakomá?“

To ho pobouřilo. „Já nejsem žádný mrzout lakomá. Prostě teď mám důležitější věci na práci než zevlovat po barech na Legii a kupovat lidem pití. A ještě k tomu někomu, kdo si vinou vlastní nemotornosti zlomil nohu.“

„Nebylo to z nemotornosti. Bruslila jsem, což?“

Table of Contents

1

2