Copyright © 2016 by Nora Roberts

Translation © Zdík Dušek, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu BROTHERHOOD IN DEATH

vydaného nakladatelstvím Penguin Random House LLC, New York

přeložil Zdík Dušek

Redakční úprava Lukáš Foldyna

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-491-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-492-0 (mobi)

Přítomnost je živoucí součet celé minulosti.

– Thomas Carlyle

Spravedlnost je pro pachatele vždy nespravedlivá,

protože každý člověk je ve vlastních očích nevinný.

– Daniel Defoe

Prolog

Loajalita k mrtvému ho přiměla jet v ledovém dešti do SoHo, místo aby zamířil domů. Doma by si natáhl nohy – připouštěl, že je dnes unavený. Užíval by si příjemný oheň, dobrou knihu a sklenku whisky a počkal by, až se domů vrátí jeho žena.

Místo toho seděl na zadním sedadle taxíku, který mírně voněl přezrálými paprikami a pižmovým parfémem, a sledoval, jak jedou ošklivou ulicí vstříc tomu, z čeho se, jak se obával, mohl vyvinout ošklivý střet.

Hádky neměl rád a občas uvažoval, proč tolik lidí podle všeho baví. Jeho známí by o něm řekli, že má talent na to, jak se jim vyhýbat nebo jak je mírnit.

Ale tentokrát očekával, že se s bratrancem Edwardem bude muset střetnout.

Škoda, pomyslel si a díval se na mrazivý déšť dopadající na okna taxíku. Kapky syčely jako rozvzteklení hadi.

Kdysi si byli s Edwardem blízcí jako bratři. Sdíleli dobrodružství, tajemství i ambice – samozřejmě patřičně vysoké. Ale čas a rozdílné životní cesty je už dávno odloučily.

Současného Edwarda skoro neznal a vůbec ho nechápal. A bohužel mu taky vůbec nebyl sympatický.

Přesto měli společné prarodiče – otcové byli bratři. Tvořili rodinu. Doufal, že příbuzenství a společné zážitky pomohou k nalezení kompromisu mezi jejich opačnými stanovisky.

Současný Edward ale jen zřídka uzavíral kompromisy. Ne – Edward vznášel požadavky a odmítal z nich slevit třeba jen o centimetr.

Jinak by těžko oslovil realitního makléře, aby prodal krásný starý dům prarodičů.

Ani by se o tom nedozvěděl, stejně jako o schůzce za účelem prohlídky a odhadu ceny domu, kdyby se o nich omylem nezmínila asistentka Edwardovy asistentky – nebo jakou funkci ta dívka měla –, když se snažil s Edwardem spojit, aby si domluvil setkání.

Nebyl temperamentní – zlost je tak vysilující –, ale teď se zlobil. Natolik, že klidně ztropí scénu před zástupcem té realitní společnosti.

Polovina nemovitosti (jak Edward ten dům nazýval) patřila jemu a nebylo možné ji prodat bez jeho písemného souhlasu.

A on žádný souhlas nedá. Nepůjde proti dědečkovu výslovnému přání.

Na okamžik se v taxíku přenesl do dědečkovy pracovny plné teplých, sytých barev, s knihovnami přeplněnými knihami vonícími po kožených vazbách a s krásnými starými fotografiemi a úžasnými vzpomínkovými předměty.

Když tehdy vzal dědečkovu ruku, kdysi tak velkou a silnou, do své, cítil, jak je vetchá. Hlas, který kdysi duněl jako kanonáda, zněl roztřeseně.

Je to víc než dům, víc než domov. Ačkoliv to je drahocenná věc sama o sobě. Má svoji historii, vysloužil si svoje místo na světě. Věřím vám, tobě a Edwardovi, že budete tu historii respektovat a ponesete dál můj odkaz.

A on to opravdu udělá, ujišťoval se, když taxík konečně zastavil u chodníku. Přinejlepším Edwardovi připomene dědečkovo přání a jejich odpovědnost. A přinejhorším najde způsob, jak vykoupit bratrancův podíl.

Jestli to je pro něj jen nemovitost, jen peníze, pak právě ty Edward bude mít.

Dal taxíkáři velké spropitné – schválně, protože počasí bylo opravdu hrozné. Možná právě díky jeho štědrosti řidič stáhl okénko a zavolal na něj, že vzadu zapomněl kufřík.

„Děkuji!“ Odspěchal pro něj zpátky k autu. „Mám toho v hlavě tolik.“

S kufříkem v ruce opatrně překonal kluzký chodník a prošel malou železnou brankou a po příchozí cestě – uhrabané a udržované, za což osobně platil chlapci ze sousedního domu.

Vystoupal po krátkém schodišti, jako to kdysi dělával coby batole, chlapec, mladík a teď starší pán.

Občas sice zapomínal na různé věci – třeba na kufřík –, ale heslo k hlavnímu vchodu si pamatoval. Položil dlaň na čtečku a přejel přes ni elektronickou kartou.

Otevřel těžké dveře a okamžitě postřehl změnu jako bodnutí do srdce.

Chyběla tu vůně čerstvých květin, které jeho babička vždycky aranžovala na stolek do vstupní haly. Chyběl starý pes, který by se přibelhal, aby ho přivítal. Část nábytku se přesunula do jiných domovů – jako dědečkův odkaz konkrétním lidem –, stejně jako část obrazů.

Byl rád, protože i to představovalo odkaz.

Ačkoliv platil hospodyni – dceři dlouholeté zaměstnankyně prarodičů Frankii –, aby tu jednou týdně uklidila, dům vyzařoval opuštěnou atmosféru, která se prolínala s vůní citronového oleje.

„Už byl prázdný dost dlouho,“ zahučel sám pro sebe a odložil kufřík.

Zaslechl hlasy a na okamžik ho napadlo, jestli to taky nejsou jenom vzpomínky. Pak si připomněl účel své návštěvy – Edward a realitní makléř. Předpokládal, že probírají plochu a tržní cenu.

A ani jeden nemyslel, na rozdíl od něj, na rodinné večeře kolem velkého stolu, na rybízové koláče ukradené z kuchyně, na to, jak za jednoho slunečného sobotního odpoledne v obýváku prarodičům s hrdostí představoval milovanou ženu.

Přiměl se vrátit do současnosti, k těm hlasům. Bylo mu jasné, že sentimentem Edwarda nepřesvědčí. Když to nedokáže další připomenutí slibu, který oba složili muži, jehož měli rádi, snad uspěje s připomínkou právních okolností.

A pokud všechno selže, dojde na peníze.

Přesto se k nim nechtěl připlížit jako zloděj, a tak zavolal na bratrance jménem.

Hlasy zmlkly, což ho podráždilo. Copak si myslí, že se před ním schovají? Pokračoval dozadu a držel se svého podráždění jako zbraně. Když zatočil do místnosti, na kterou vzpomínal v taxíku, uviděl Edwarda sedět v dědečkově křesle u psacího stolu.

Bratranec měl vytřeštěné oči – i to, které bylo opuchlé a vybarvovala se kolem něj modřina. Z koutku úst mu stékal tenký pramínek krve, od níž měl i špinavé zuby, jak bylo vidět, když se pokusil promluvit.

Podráždění se rázem přetavilo v šok a starost. Rychle k němu vykročil.

„Edwarde!“

V zátylku mu vybuchla bolest a záblesk ohně. Nedokázal se udržet na nohou, a tak se zhroutil dopředu. Těsně před tím, než spánkem narazil do staré dubové podlahy a všechno zčernalo, uslyšel Edwardův jekot.

1. kapitola

Po dlouhém, únavném dnu – jeho první polovinu strávila u soudu, druhou papírováním – se poručík Eva Dallasová chystala skončit.

Momentálně chtěla od života jen klidný večer s manželem, kocourem a sklenkou – nebo dvěma – vína. Možná i s filmem, pomyslela si, když si brala kabát, jestli si Roarke nevzal domů moc práce.

Ona si dnes domů práci nebere – třikrát sláva.

Když vylovila šálu, kterou jí její kolegyně upletla k Vánocům, usoudila, že by seznam přání mohla ještě rozšířit o koupel v plaveckém bazénu a možná i bazénový sex. Odhadovala, že bez ohledu na to, kolik obchodů Roarke zrovna potřeboval uzavřít, vždycky se dá přemluvit k bazénovému sexu.

V jiné kapse dlouhého koženého kabátu našla tu hloupou čepici se sněhovou vločkou. Jelikož nebe obšťastňovalo zem záplavami ledu, nasadila si ji. Kolegyni poslala už před časem domů a dva detektivy nasadila do terénu na nový případ. Jestli ji budou potřebovat, spojí se s ní.

Připomněla si, že má dalšího čerstvého detektiva, jehož slavnostní jmenování proběhne zítra dopoledne.

Teď, za obzvlášť ohavného lednového večera, však neměla za úkol nic.

Špagety a masové koule, rozhodla se. Právě ty si dá k večeři. Možná předstihne Roarkea doma a připraví jídlo pro oba. S vínem a svíčkami. Dole u bazénu – ne, to ne, opravila se, když vycházela z kanceláře. Spíš u stolu v jídelně jako dospělí lidé, se zapáleným ohněm v krbu.

Mohla by naprogramovat dva saláty a použít pár z půl milionu jeho luxusních talířů.

A zatímco venku budou dál padat kusy ledu, oni…

„Evo.“

Otočila se a uviděla Mirovou – vrchní policejní psycholožku a autorku profilů –, jak prakticky seskakuje z jezdících schodů a pospíchá k ní, až za ní vlaje bledě modrý kabát, pod kterým měla tmavě růžový kostýmek.

„Ještě jsi tady. Díkybohu.“

„Zrovna odcházím. Co se děje? Stalo se něco?“

„Nevím jistě. Já… Dennis…“

Eva instinktivně zvedla ruku a dotkla se čepice s vločkou, kterou jí Dennis Mira svým laskavým způsobem vnutil na hlavu jednoho sněžného dne v posledních týdnech roku 2060.

„Je zraněný?“

„Myslím, že ne.“ Normálně nerozhoditelná Mirová si propletla prsty, aby se jí přestaly třást. „Nevyjadřoval se jasně, byl rozrušený. Jeho bratranec… Říkal, že jeho bratranec je zraněný a že zmizel. Chtěl konkrétně tebe. Omlouvám se, že to na tebe házím, ale…“

„To nic. Je doma? U tebe?“ Eva už se odvrátila a přivolala výtah.

„Ne, v SoHo, v domě po prarodičích.“

„Pojedeš se mnou.“ Postrčila Mirovou do kabiny, přeplněné poldy, kterým končila služba. „Zařídím vám odvoz domů. Kdo je jeho bratranec?“

„Ach, Edward. Edward Mira. Bývalý senátor.“

„Já jsem ho nevolila.“

„Já taky ne. Potřebuji chvilku, abych si utřídila myšlenky, a chci mu zavolat, že jsme na cestě.“

Zatímco Mirová vytahovala videofon, Eva se zamyslela.

O politiku se nezajímala a moc toho o ní nevěděla, ale senátora Edwarda Miru si matně vybavovala. Nikdy by nezařadila bombastického zastánce tvrdé linie s ostrým, černým obočím, nakrátko ostříhanými černými vlasy a přísnou, pohlednou tváří do stejného rodokmenu s roztomilým, lehce roztržitým Dennisem Mirou.

Příbuzné si ale člověk nevybírá.

Nebo se to říká o politicích?

Na tom nezáleželo.

Když sjely do garáže, Eva ukázala ke svému parkovacímu místu a vykročila k fádně vyhlížejícímu autu, které manžel navrhl speciálně pro ni. Mirová pospíchala za ní – vzhledem k vysokým podpatkům a kratším nohám byla v nevýhodě.

Eva se ve sportovních botách a na dlouhých nohou pohybovala rychle. Vklouzla za volant – vysoká, štíhlá žena s krátkými hnědými vlasy momentálně schovanými pod kulichem s třpytivou sněhovou vločkou, kterou ona, polda skrz naskrz, nosila, protože ji dostala od muže, pro něhož měla beznadějnou a neškodnou slabost.

„Adresa?“ zeptala se, když vedle ní dosedla Mirová v elegantním zimním kabátě a módních botách.

Zadala adresu do počítače a vyjela ze svého místa. A při výjezdu z garáže zapnula sirénu a maják.

„Ale tos nemusela… Díky,“ dodala Mirová, když na ni Eva jen vrhla letmý pohled. „Děkuji. Říká, že je v pořádku a že si o něj nemusím dělat starosti, ale…“

„Děláš si je.“

Auto vypadalo jako úsporný vůz nějakého chudého strýčka, ale jezdilo jako raketa. Eva se proplétala kolem aut, jejichž řidiči považovali sirénu za nesmělou prosbu o přednost. V jednu chvíli zapnula svislý pohon, aby přeskočila několik vozů. Mirová přitom jenom zavřela oči a křečovitě se chytila madla na dveřích.

„Řekni mi, co víš. Tušíš, proč byli v domě prarodičů a kdo další tam byl?“

„Jejich babička zemřela asi tak před čtyřmi lety a Bradley – Dennisův dědeček – začal rychle chátrat. Žil ještě zhruba rok a dával do pořádku svoje záležitosti, ačkoliv jak jsem ho znala, většina z nich patrně už v pořádku byla. Odkázal dům půl na půl Dennisovi a Edwardovi jakožto svým nejstarším vnukům. Ten maxibus…“

Eva strhla volant a vyletěla s autem nad ulici. A řízla zatáčku, jako kdyby pronásledovala masového vraha. „Je za námi. Pokračuj.“

„Dennis a Edward se kvůli tomu domu dohadovali. Dennis ho chce nechat v rodině, podle Bradleyho přání. Edward ho chce prodat.“

„Předpokládám, že ho nemůže prodat, pokud mu pan Mira nepodepíše souhlas.“

„Tak to chápu. Nevím, proč tam Dennis dneska jel – měl být celý den na univerzitě, protože jeden z jeho kolegů je nemocný a on za něj zaskakuje. Zapomněla jsem se ho zeptat.“

„To je v pořádku.“ Eva zaparkovala v druhé řadě, čímž proměnila klidnou, stromy lemovanou ulici v bitevní pole houkajících klaksonů. Nevšímala si toho a zapnula nápis Ve službě. „Teď se ho zeptáme.“

To už ale byla Mirová venku z auta a běžela na zrádných podpatcích po kluzkém chodníku. Eva zaklela, vyrazila za ní a chytila ji za loket.

„Jestli budeš běhat na těchhle botách, budu tě brzy muset odvézt na pohotovost. Pěkný dům.“ Pustila Mirovou a obě prošly brankou na uklizenou cestičku. „V téhle čtvrti má nejspíš hodnotu pěti nebo šesti milionů.“

„Asi. To by věděl Dennis.“

„Vážně?“

Mirová se cestou do schodů usmála. „Je to důležité. O důležitých věcech má přehled. Nepamatuji si heslo.“ Stiskla zvonek a ještě několikrát ťukla klepadlem.

Když Dennis s rozcuchanými šedinami a v neforemné zelené vestě otevřel, Mirová ho popadla za ruku. „Dennisi! Přece jenom jsi zraněný. Proč jsi mi to neřekl?“ Vzala ho za bradu a pootočila mu hlavu, aby si prohlédla krvavý šrám na jeho spánku. „Proto jsi měl odvrácenou hlavu, když jsi mi volal.“

„No tak, Charlie, jsem v pořádku. Nechtěl jsem tě polekat. Pojďte z té zimy. Evo, děkuji, že jste přišla. Bojím se o Edwarda. Prošel jsem celý dům a není tady.“

„Ale byl tu?“ zeptala se Eva.

„Ano. V pracovně. Byl zraněný. Měl monokl a krvácel ze rtů. Měl bych vám ukázat pracovnu.“

Když se odvrátil, Mirová podrážděně a ustaraně vydechla. „Dennisi, krvácíš.“ Dotkla se jeho poraněného týla a Dennis zasykl. „Okamžitě pojď do obýváku a sedni si.“

„Charlie, Edward…“

„Edwarda nech na Evě,“ odsekla a odtáhla ho do velké místnosti, která byla buď zařízena v minimalistickém stylu, nebo odtud někdo odstěhoval několik kusů nábytku. To, co zbývalo, vypadalo pohodlně a používaně.

Mirová si svlékla kabát, bezmyšlenkovitě ho odhodila stranou a zalovila v ohromné kabelce.

„Vyčistím ti ránu a požádám Evu, aby nás zavezla na nejbližší pohotovost, kde ti udělají rentgen.“

„No tak, miláčku.“ Znovu zasykl, když mu Mirová přiložila ke zranění tampon napuštěný alkoholem, ale natáhl se po ní a pohladil ji po noze. „Nepotřebuju rentgen ani jiné doktory, když mám tebe. Mám prostě bouli na hlavě. Jsem příčetný, že víc už ani být nemůžu.“

Eva zahlédla jeho roztomilý úsměv, když se Mirová dala po jeho poznámce do smíchu.

„Žádné dvojité vidění, točení hlavy ani nevolnost,“ ujistil ji. „Jenom mě trochu bolí hlava.“

„Jestli až přijedeme domů a já tě důkladně prohlédnu…“

Tentokrát se otočil, zacukal obočími a zazubil se způsobem, který přiměl Evu, aby spolkla vlastní rozpačitý smích.

„Dennisi.“ Mirová vzdychla, vzala jeho obličej do dlaní a políbila ho tak jemně a něžně, že se Eva musela odvrátit.

„Ehm, možná byste mi mohl říct, kde najdu pracovnu, ve které jste naposledy viděl svého bratrance.“

„Odvedu vás tam.“

„Ty tady zůstaneš sedět a budeš se chovat slušně, než s tebou skončím,“ řekla mu Mirová. „Pracovna je vzadu vlevo, Evo. Dřevěný nábytek, velký stůl a křeslo, knihy vázané v kůži.“

„Najdu to.“

Cestou si všimla dalších chybějících obrazů a nábytku – v jednom pokoji dokonce byly jen hromady beden. Přesto neviděla jediné smítko prachu a zachytila jemnou vůni citronu, jako kdyby tu někdo nadrtil okvětní plátky.

Našla pracovnu a po prvním pohledu usoudila, že odtud nikdo nic – nebo skoro nic – neodnesl.

Metodicky, pěkně zařízená dřevěným nábytkem v tmavých odstínech, typickým pro muže.

Karmínová červeň a lesní zeleň, pomyslela si na prahu. Rodinné fotky v černých nebo stříbrných rámečcích, naleštěné plakety různých charitativních organizací.

Na stole pořád ležela kožená podložka pod savý papír kávové barvy, tomu odpovídající doplňky a malý elegantní počítač.

U krbu se širokou římsou stál bar – malý, starý a jistě cenný – se dvěma křišťálovými karafami zpola naplněnými jantarovou tekutinou a se stříbrnými etiketami. Whisky. Brandy.

Přesunula pohled z dřevěné podlahy na koberec. Mírně vybledlý vzor svědčil o tom, že je patrně starý a cenný jako ten bar, křišťál i kapesní hodinky vystavené pod skleněnou kupolí.

Neviděla žádné známky zápasu ani náznak, že něco bylo ukradeno. Když se však sklonila a prozkoumala místo před lemem koberce, uviděla pár kapek krve.

Pomalu a opatrně obešla místnost. Zatím se ničeho nedotýkala, ale začala se jí rýsovat jistá představa… možná.

Vrátila se a zastavila se na prahu obývacího pokoje, kde Mirová právě nanášela manželovi na spánek mastičku.

„Ještě tam nechoďte,“ řekla jim Eva. „Jenom si skočím pro terénní výbavu.“

„Venku je ošklivě, dojdu vám pro ni.“

„Já to zvládnu,“ řekla rychle, když se Dennis začal zvedat. „Jenom mi dejte minutku.“

Vyšla do ledového deště a vzala si výbavu z kufru. Ještě než se vrátila dovnitř, rozhlédla se po sousedních domech a vytáhla videofon, aby poslala Roarkeovi krátkou textovku.

Něco mě zdrželo. Vysvětlím, až přijdu domů.

Tím považovala pravidla manželství za dodržená.

Uvnitř si odložila výbavu, aby si svlékla kabát, šálu a čepici. „Tak si to probereme. Zkoušel jste bratranci volat?“

„Jistě. Zkusil jsem to hned. Nezvedl videofon. Zkusil jsem se s ním spojit i doma a dovolal jsem se jeho ženě. Nechtěl jsem ji plašit,“ dodal Dennis, „tak jsem se nezmínil o ničem z tohohle. Řekla mi, že není doma a že patrně přijde pozdě. Možná o jeho zdejší schůzce nevěděla, ale i kdyby ano, neřekla by mi to.“

„O jaké schůzce?“

„Ach, omlouvám se, ještě jsem vám to nevysvětlil.“ Vrhl po Mirové jeden ze svých nepřítomných úsměvů. „Zkoušel jsem se s ním spojit už dřív, jestli bychom si my dva nemohli prostě… sednout a probrat naše rozdílné názory na tenhle dům. Dovolal jsem se k asistentce, která mi připadala trochu ztrápená. Jinak by se možná ani nezmínila o tom, že Edward tady má schůzku s realitním makléřem, aby ohodnotil dům k prodeji. No… dost mě to napružilo. Neměl to dělat za mými zády.“

Eva přikývla a otevřela terénní výbavu, aby z ní vytáhla Hermetikus. „Byl jste naštvaný.“

„Evo!“ ozvala se Mirová, ale Dennis ji pohladil po ruce.

„Pravda je nejlepší, Charlie. Byl jsem hodně rozrušený. Nezvedal osobní videofon, a tak jsem po poslední přednášce vyrazil sem. Doprava byla hrozná. Něco by se s tím mělo dělat.“

„Jo, to říkám pořád. Kdy jste sem dorazil, pane Miro?“

„Ach, nejsem si jistý. Počkejte. Poslední přednáška skončila kolem půl páté. Pár studentů mělo dotazy a to zabralo trochu času. Pak jsem si musel sbalit papíry, takže ze školy jsem mohl odcházet kolem páté. Potom cesta sem.“ Doprovodil svá slova roztomilým mlhavým úsměvem, ale v jeho snově zelených očích zářily obavy. „Přesně to opravdu nedokážu určit.“

„To stačí,“ řekla mu Eva, protože bylo zjevné, že ho snaha o přesnější určení času rozrušuje. „V domě je bezpečnostní systém. Byl zapnutý?“

„Ano. Znám heslo, mám kartu a moje dlaň je autorizovaná.“

„Je tady kamera.“

„Ano!“ Viditelně se rozzářil. „Jistě! Bude na ní můj příchod – i Edwardův. Vůbec mě to nenapadlo.“

„Co kdybychom se nejdřív podívali? Víte, kde je centrální počítač?“

„Jistě. Ukážu vám to. Vůbec mě to nenapadlo,“ zopakoval, zavrtěl hlavou a postavil se. „Kdybych se podíval, viděl bych Edwardův příchod i odchod. Ulehčujete mi od mého břemene, Evo.“

„Pane Miro, někdo vás napadl.“

Zastavil se a zamrkal. „Asi ano. To je krajně znepokojivé. Kdo by dělal něco takového?“

„Zkusíme to zjistit.“

Odvedl ji dozadu, zatočil a ukázal jí velkou, moderní kuchyni s několika staromódními prvky, které se hodily k celkové atmosféře domu.

Všechno tu vypadalo… pohodlně a jistým způsobem jí to připomnělo dům Mirových v centru.

„Monitory jsou v několika místnostech,“ vysvětlil Dennis, „aby prarodiče nebo zaměstnanci viděli, kdo je u dveří. Tady je ale hlavní centrála.“

Rozpačitě přejel bezpečnostní systém pohledem. „Obávám se, že na elektroniku jsem levý.“

„Já taky.“ Přistoupila k místu, kde si byla jistá, že by měl být počítač. „Ale můžu vám říct, že někdo všechno odnesl – počítač, nebo co tu sakra bylo, i disky.“

„Ach ne.“

„Jo. Kdo další měl přístup do domu?“

„Kromě Edwarda a mě? Hospodyně – její matka pro babičku a dědu pracovala desítky let a ona sama tu taky řadu let pomáhala. Ta by nikdy…“

„Rozumím, ale budu potřebovat její jméno, abych si s ní mohla promluvit.“

„Nevadí, když uvařím čaj?“ zeptala se Mirová.

„Vůbec ne, jen do toho. Pane Miro, povězte mi přesně, co se stalo. Taxík vás vysadil před domem?“

„Ano. Hned před domem. Zapomněl jsem v něm kufřík – jsem tak roztržitý –, ale řidič na mě zavolal. Byl jsem rozrušený a plný zlosti. Vešel jsem dovnitř. V člověku to vyvolává zvláštní pocity. Na jedné straně silné, příjemné vzpomínky, ale taky vědomí, že už to není totéž a ani nemůže být. Postavil jsem kufřík a uslyšel jsem hlasy.“

„Víc než jeden?“ zeptala se Eva.

„No…, myslím, že ano. Čekal jsem, že tu najdu Edwarda a toho makléře, kterého oslovil. Předpokládal jsem, že si spolu povídají. Zavolal jsem na něj. Nechtěl jsem je polekat. Vydal jsem se dozadu, a když jsem došel k pracovně, uviděl jsem ho, jak sedí v dědečkově křesle u stolu. Měl monokl, tekla mu krev. Byl vyděšený. Viděl jsem, jak se bojí, a vykročil jsem k němu, abych mu pomohl. Někdo mě musel uhodit zezadu. Ještě nikdy se mi to nestalo, ale určitě to tak bylo.“

„Ztratil jste vědomí.“

„Jeho zranění odpovídá úderu těžkým předmětem dozadu do lebky.“ Mirová podala Dennisovi hrnek a objala ho. „A rána na spánku odpovídá úderu o podlahu při pádu.“

„Já to nezpochybňuji.“

„Já vím, že ne.“ Mirová si povzdychla a naklonila se k Dennisovi, aby ho jemně políbila na pohmožděný spánek. „Já vím, že ne.“

„Co jste udělal, když jste se probral, pane Miro?“

„Nejdřív jsem byl hodně zmatený. Edward tu nebyl, a ačkoliv jsme si dost dlouho nebyli zrovna blízcí, nikdy by mě nenechal takhle ležet na podlaze. Zavolal jsem na něj – myslím – a hledal jsem ho. Obávám se, že jsem nějakou dobu chodil po domě, pořád trochu zmatený, dokud mi nedošlo, že se Edwardovi stalo něco hrozného. Zavolal jsem Charlotte, aby si nedělala starosti, a požádal jsem ji, ať zkusí zařídit, jestli byste nemohla přijet a podívat se na to.“

Věnoval Evě takový pohled svých jemných, zasněných očí, že by ho Dallasová nejradši taky políbila na spánek jako před chvílí Mirová. Děsilo ji to.

„Teď už si uvědomuji, že jsem měl jednoduše zavolat devět set jedenáctku, místo abych obtěžoval vás.“

„Tohle není obtěžování. Cítíte se na návštěvu pracovny? Abyste se podíval, jestli tam není něco jinak, než by mělo být?“

„Udělám cokoliv, abych pomohl.“

Cestou k pracovně si Eva zaizolovala ruce a nohy. „Radši se ničeho nedotýkejte. Už jste tam byl, stejně jako po celém domě, takže nemá smysl vás zaizolovat, ale udržme narušení místa činu na minimu.“

Na prahu se zarazila. „Takže váš bratranec seděl v křesle za stolem.“

„Ano… ne, ne za stolem. Křeslo bylo vepředu.“ Na okamžik se zamračil. „Proč? Ale ano, seděl v křesle před stolem. Na koberci.“

„Dobře.“ To souhlasilo s jejím pozorováním. „Počkejte minutku.“

Vzala si z terénní výbavy vše potřebné, nabrala kapku krve z podlahy a zapečetila ji. Pak metodicky prohledala okolí koberce.

Přidala ke vzorku pár kapek z malé lahvičky a přikývla. „Ano, je to krev. Někdo ji otřel, ale při rychlém úklidu se nezbavíte všeho.“

Shýbla se a začichala. „Ještě je tady trochu cítit čisticí prostředek.“ Nasadila si mikrobrýle a podívala se zblízka. „A když víte, co hledáte, můžete ji přímo vidět, i to, kudy sem přitáhli křeslo a jak tu stálo s nějakou zátěží.“

„Seděl na něm totiž Edward.“

„Vypadá to tak. Ještě minutku.“ Přešla za stůl a podrobně prozkoumala křeslo.

„Trochu jim uniklo. Tady je kapka.“ Znovu odebrala vzorek, opatrně, aby zbylo i pro techniky. „Byl svázaný, pane Miro?“

„Ehm…“ Zavřel oči. „Myslím, že ne. Podle mě ne. Omlouvám se. Nejsem si jistý. Byl jsem v šoku.“

„Dobře. Monokl, krvavá ústa. Takže ho někdo napadl a posadil ho do křesla, ale tady, víc uprostřed místnosti. Vyděsil ho dost na to, aby zůstal sedět. Možná ho ohrožoval omračovačem, nožem nebo nějakou jinou zbraní, případně mu hrozili dalším násilím.“

Znovu si obešla pracovnu. „Hlasy. Takže mluvili. Patrně od něj něco chtěli. Ale než to získali nebo než skončili, objevil jste se vy. Zavolal jste, takže měli čas pohrozit mu, ať je zticha, a přesunout se mimo dohled. Jestli měli omračovač, nepoužili ho na vás. Když někoho zasáhnete z omračovače, pár vteřin trvá, než ho složíte a může vás zahlédnout. Rána zezadu. Ale nezabili vás, ani vás nevzali s sebou. Nejste pro ně důležitý. Jste jenom nesnáz. Ale dali si práci s úklidem a vrátili křeslo za stůl. Proč?“

„Je to fascinující – vaše profese je věda i umění.“

Table of Contents

Prolog

1. kapitola