Gustáv Murín

Tajný denník mafiána – Róbert Holub

Táto kniha je chránená autorskými právami. Kopírovanie tejto knihy alebo jej častí v akejkoľvek forme bez písomného súhlasu vydavateľa je zakázané.

© Gustáv Murín, Mária Holubová, 2017

© Marenčin PT, spol. s r. o., Bratislava, 2017

Jelenia 6, 811 05 Bratislava

marencin@marencin.sk www.marencin.sk

Cover © Igor Vadovič, 2017

Photo © archív PZ SR, archív Márie Holubovej, archív autora

Layout © Marta Blehová, 2017

Jazyková úprava Viera Korbeľová

631. publikácia, 1. vydanie

ISBN 978-80-8114-949-8 (viaz.)

ISBN 978-80-8114-951-1 (ePub)

Predslov

Táto kniha vznikla za mimoriadnych okolností. Stojí totiž na tajnom denníku známeho košického mafiánskeho bossa Róberta Holuba. Jeho zápisky sú konfrontované s verejne známymi informáciami, ako aj s rozhodnutiami súdov tak, aby čitateľ získal čo najvernejší obraz vtedajšej doby, ťažko postihnutej organizovanou kriminalitou. Treba však zdôrazniť, že niektoré Holubove tvrdenia sú neoveriteľné a niektoré znejú aj neuveriteľne. Preto ostáva výhradne na čitateľovi, čomu uverí, keďže táto kniha netvrdí, že sa podľa tu uvedených zápiskov udalosti skutočne odohrali, ale len ukazuje, ako ich videl a opísal jeden z hlavných aktérov organizovaného zločinu v 90. rokoch na Slovensku.

To isté platí aj o svedectve vdovy, Márie Holubovej, ktoré tu uvádzame pre hlboko ľudský rozmer tohto dramatického životného príbehu.

Lov na Holuba

Je pondelok, 22. septembra 1997, pohodový, slnečný deň. Na benzínovej pumpe na košickom sídlisku KVP stoja pri fajnovom mercedese dvaja muži. Jeden z nich je šéfom mafie v Košiciach a Prešove, druhý je klenotník. Náhle sa z hlavnej cesty prirúti motorka a spolujazdec namieri samopalom na prvého z nich. Zbraň sa však zasekne. Útočníci na motorke unikajú, hoci druhý z mužov pri mercedese pohotovo vytiahne zbraň a pokúša sa ich streľbou zastaviť.

Už na druhý deň našla polícia dobitú, prestrieľanú a ohorenú mŕtvolu mladého muža. Bol to brat vodiča motorky.

O dva dni prichádza košický boss so svojimi najvernejšími do bratislavského hotela Danube, aby sa dozvedel, kde sa v hlavnom meste Slovenska skrýva vodič motorky, pôvodne jeho blízky priateľ, ktorý mu bol dokonca na svadbe za svedka. Sľubuje, že si hlavu zradcu odvezie do Košíc a tam ju verejne vystaví. Všetko je ale inak, je to pasca. Už zakrátko ostáva ležať ťažko ranený na podlahe hotelového baru, vedľa neho leží jeho mŕtvy pobočník, druhý v panike po streľbe ujde. Jediný, kto sa odhodlá pomstiť túto zradnú mafiánsku popravu má iniciálky mena I.O. a je v tej chvíli v Čechách. O vražednom pokuse ho telefonicky informuje priamo organizátor tejto vraždy, takto chce zistiť, kde sa nachádza. Výsledok je ešte lepší, než by si táto vraždiaca beštia mohla želať. Jeho telefonát vyburcuje I.O., aby sa napriek varovaniam vydal v ústrety organizátorovi vraždy.

Tým to nekončí. Ťažko ranený východniarsky mafiánsky boss leží na oddelení ARO na bratislavských Kramároch. A zdá sa, že prežije.

Ešte tej noci do bytu zavraždeného pobočníka v Košiciach vtrhne komando zradcov východniarskeho bossa, a celý ho vylúpia.

O týždeň a deň, vo štvrtok, vyrazia pištoľníci dvere do bytu na Kustrovej ulici v Košiciach, ktorý patril sestre ťažko zraneného mafiánskeho bossa. Idú po jeho bratovi Jozefovi. Ten ale zázračne unikne. Smolu má len jeho kumpán prezývaný Bonasera, ktorý skončí rozstrieľaný na gauči.

Ešte v tú nedeľu nad ránom 24 výstrelmi zo samopalu cez okno dorazí na lôžku pôvodný živý terč ten istý strelec, čo už na neho strieľal na benzínovej pumpe v Košiciach aj v bratislavskom hoteli Danube. Konečne dokončil svoju zabijackú zákazku.

Súbežne končí aj život pomstiteľa I.O. Vylákajú ho k hlavnému organizátorovi celého útoku, a tam ho mafiánska banda uškrtí káblom od počítača. Vzápätí vyrabovali jeho izbu v popradskom hoteli Gerlach. Ukradli všetko, čo tam bolo. Zmizli dôležité záznamy.

Bilancia týchto dvoch dramatických týždňov je tristná – štyria mŕtvi mafiáni a zavraždený brat mafiána. Potrvá takmer dve desaťročia, kým sa celá táto krvavá séria osvetlí. Medzičasom je jeden zo zradcov po smrti, druhý skončí na vozíčku a všetci ostatní postupne za mrežami.

Kto bol ten muž, kvôli ktorému prepukla táto krátka, ale brutálna mafiánska vojna? A čo nám o ňom napovie denník, ktorého fragmenty sa nedávno podarilo nájsť? Toto je po prvýkrát, keď poznáme mafiánsky príbeh aj zo strany jeho hlavného aktéra neprikrášlený. A s prekvapením zisťujeme, že okrem násilia, šokujúco rozsiahlej zločineckej živnosti a zrady, je tu miesto aj pre priateľstvo, lásku a mysterióznu predtuchu smrti.

Toto je príbeh Róberta Holuba, ktorý sa zdal byť absolútnym vládcom východu Slovenska s kontaktmi na špičky tamojšieho hospodárskeho i spoločenského života, ovládal policajtov a sudcov, no nedožil sa ani tridsiatky...

Začiatky

Róbert Holub sa narodil 16. 8. 1969 v rodine, ktorá bola priamym opakom zaužívaných stereotypov pohľadu na rómsku menšinu. Bulvárne zdroje to vysvetľovali tým, že patrili k cigánskej šľachte, teda k Olašským Cigánom zo Žehry, čo nie je pravda. Pochádzali zo Spišského Podhradia a zmohli sa ako hudobnícka rodina. Tí patrili vždy k elite, pretože si svojím povestným umením dobre zarábali.

Matka celý život pracovala v Baldovciach. Jednoduchá poctivá žena sa sama starala o štyri deti. Každý z nich má skončené stredoškolské vzdelanie. Na svojho syna spomína (Hosp. noviny): „Róbert bol po tretiu triedu veľmi dobrý žiak, pravidelne miništroval v kostole a dokonca uvažoval, že sa raz stane kňazom. Pán farár sľúbil, že mu pomôže ním sa stať.“

V školskom roku 1983/84 začal navštevovať SOU – stavebné v Košiciach, kde sa vyučil za tesára. S dochádzkou nemal problémy, bol dobrý žiak, obľúbený aj medzi učiteľmi. Vždy bol dobre oblečený, podľa najnovšej módy.

V roku 1987 nastúpil dvojročnú vojenskú základnú službu.

Róbert Holub

Ale rýchlo našiel únik z povinnosti brániť vlasť. Už po pol roku sa nechal vypísať pre chorobu a vrátil sa domov.

Keďže za komunistickej vlády nesmel byť nikto nezamestnaný, musel sa po návrate z vojenčiny zamestnať aj on. Našiel si osvedčené miesto kotolníka pre bytové družstvo v Spišskom Podhradí, ale namiesto neho pracoval niekto, koho on platil. Presne rovnakú fintu použil aj bratislavský mafián Steinhübel.

Po návrate z vojenčiny sa v Prešove na rodinnej oslave krstín zoznámil so svojou budúcou ženou, Marienou. Bola študentkou na Obchodnej akadémii a aj počas tejto známosti bývala naďalej so svojimi rodičmi. Chodili spolu dva roky. Vážnu známosť odobrili obidve rodiny. Pre Holubovu matku to bolo dobré znamenie, že sa usadí.

V septembri 1990 bola v Prešove svadba a už v novembri 1990 sa mladomanželom narodil syn Fábius. Mladá rodina bývala spolu so svokrovcami. Tí si v tejto dobe založili živnosť na tzv. ambulantný predaj. Zať preto zanechal formálnu prácu v Spišskom Podhradí a pomáhal svokrovcom, takže sa im darilo dobre aj po finančnej stránke.

O tom, že Róbert bol niekoľko rokov šéfom košického podsvetia, sa jeho matka vraj dozvedela až z televíznej obrazovky, keď jej syna zabil nájomný vrah priamo v nemocničnej izbe na ARO. Kým po Košiciach a Prešove sa Róbert Holub prevážal na najluxusnejších autách, ju chodil navštevovať zásadne na staručkom žiguláku. Nikdy ju nezobral na návštevu do luxusného domu vo Vajkovciach, kde žili aj so svokrovcami, aby sa zbytočne nepýtala, kde na ten prepych berie peniaze.

Róbert od mala navštevoval kurz karate. Neskôr sa stal trénerom mladšieho dorastu. S tým súvisí aj na mafiána nezvyčajná striedmosť – nikdy nepil, nefajčil a nedoprial si ani kávu. Bol povestný tým, že v kaviarni či na diskotéke si objednával mlieko. Preto tiež nechodil so svojou bandou na pitky, aj keď ho volali. Tak mohli niektorí z nich splietať intrigy bez kontroly bossa. Na rozdiel od nich žil zdravo, potrpel si na to.

Bol to veľmi pedantný, potrpel si na čistotu, eleganciu, nenávidel drogy, čo sa nepáčilo iným zástupcom podsvetia, a hlavne Albáncom, ktorí z predaja drog žili.

Čítal rôzne knihy, náučné, aj romány, a chcel začať študovať ekonómiu.

To sa mu už nepodarilo.

Holubov druhý život

Holub po vojenčine len utužil kamarátstva s tými, čo žili vtedy heslom – nerobiť a zarobiť. Boli to najmä veksláci, ktorí mali svoj hlavný stan v košickom hoteli Slovan. Vo svojich zápiskoch však spomína predovšetkým Lojza Kromku, Petra Krupu aj Laciho Ivanisku. S tým prvým po celom Československu vykrádali klenoty a starožitníctva. Mali toľko peňazí, že im nestačila Lada 1600. Vtedy to bol sen mnohých pracujúcich, ktorí museli na tento ruský výrobok čakať v poradovníku. Holub si kúpil ako 20-ročný chalan v Prahe auto z Tuzexu. Dlho tento zbojnícky život netrval a spolu s Petrom Krupom ho odsúdili v Hradci Králové za vykradnuté zlatníctva na šesť a pol roka.

Trest si mal odsedieť na Slovensku, a tak jeho prípad prevzali vyšetrovatelia z Prešova. Tak sa po prvý krát stretol s Jánom Dopiriakom, náčelníkom prešovskej polície. Dedo Holubovej manželky bol policajt, takže sa o zatknutí a odsúdení rodina dozvedela všetko z prvej ruky. Mariena Holubová, vtedy ešte ako snúbenica, našla zlato z krádeží, ktoré Róbert schoval, a odovzdala ho policajtom.

Väznice sa vtedy volali „nápravno-výchovné zariadenia“, ale na tú nápravu ani výchovu Róberta Holuba veľa času neostalo. Revolúcia v novembri 1989 vyniesla do kresla prezidenta absurdného dramatika, ktorého prvým prezidentským činom bola absurdne masová amnestia. Holub bol tak ďalší z výtečníkov, ktorých „humanista“ Havel pustil z reťaze. A čoskoro to bolo cítiť na prudko rastúcej, v tej chvíli nezvládnuteľnej kriminalite. Takto o tom píše Róbert Holub vo svojom tajnom denníku:

Koniec 80. rokov, ťahal sa 89. rok. Komunisti sa stiahli, počítal som dni, obrátilo sa všetko v môj prospech. Dvere sa otvorili, zachránila ma amnestia, vrátila mi 5 rokov.

Zhlboka som vdýchol vzduch slobody a demokracie.

Za mnou ostal Žabí Majer a čakala ma rodina mojej snúbenice v Prešove, ktorú som ako prvú išiel pozdraviť. Nezdržal som sa dlho, a cestoval som do Spišského Podhradia, kde už na mňa čakala moja mama, súrodenci a zakrátko došiel k nám Lojzo Kromka a Peter Krupa. Spolu sme odrástli a boli sme si ako bratia, takže pre mňa pripravili všetko, čo som potreboval. Koncom septembra som sa ženil, Lojzo Kromka bol môj svedok.

Tá posledná veta má zvláštny podtón, keď si uvedomíme, že na siedme výročie tejto honosnej svadby práve svadobný svedok povedie prvý vražedný útok na vtedajšieho ženícha. Čo všetko tak drasticky odlúčilo od seba kamarátov z detstva, sa ešte len dozvieme.

Ladislav Házy

Aj tých osem mesiacov za mrežami na Žabom Majeri Holub využil na to, aby si rozšíril okruh mafiánskych známostí. Takto v denníku spomína na ďalšiu výraznú postavu slovenského podsvetia:

Házyho som spoznal na Žabom Majeri. Spolu sme robili kotolníkov a skamarátili sme sa. Ja som bol prepustený, ale Házy tam ostal ešte pár mesiacov. Keď ho pustili, navštívil ma v Prešove.

Kotolníci boli vždy extra kasta v zariadeniach ako kasárne či väznice. Mali ďaleko voľnejší režim. Ale nielen to zblížilo Holuba s Házym. Holub od samého začiatku vyznával solidaritu muklov, a keď sa dostal predčasne na slobodu, na Házyho nezabudol. Vyhľadal jeho matku, ktorej pomáhal. Házy sa mu za to prišiel poďakovať...

Házy začínal ako kulturista. To ho zblížilo v šestnástich rokoch s Milanom Reichelom z Popradu. A keďže aj Holub sa neskôr úprimne priatelil s Reichelom, mali si aj naďalej s Házym čo povedať.

Černák o ňom povedal pre knihu Mikuláš Černák: „Keď mal Házy problémy so zákonom, tak mu Milan Reichel poskytol azyl, schoval ho niekde v Taliansku k svojim príbuzným. Keď som raz sedel v hoteli Urpín, v Čupkovej kaviarni, kde som sa zdržiaval väčšinou v rokoch 1992-1994 na káve, všimol som si, že ku mne prichádza asi 120 kg ryšavý chlap, v ktorom som potom spoznal odfarbeného Alojza Házyho. Opisoval svoje pôsobenie v Taliansku úplne inak než Reichel. Následne som sa dozvedel, že bol fakturačný podvodník.“

Len si pripomeňme, že je to ten istý Lojzo Házy, ktorý sa najskôr pod velením Černáka a neskôr Diničovcov stal jedným z najväčších mafiánskych zabijakov na Slovensku. Svoju prvú vraždu vykonal zo žiarlivosti, pri čom asistovali aj bratia Černákovci. Tí neskôr využili Házyho zabijacké služby pri likvidácii nepohodlného svedka, krčmára Vlčeka. Keďže sa osvedčil, nasledovali ďalšie vražedné zákazky. Veď Házy mal aj vlastný, súkromný cintorín obetí jeho zabijackých metód. Jeho samého sýkorovci zabili deväť mesiacov po Holubovi v Bratislave. Vo vražednom komande bol aj Holubov priateľ z detstva, Lojzo Kromka.

Pre nás je tu najdôležitejšie, že napriek blízkemu vzťahu Holub nikdy nevyužil služby zabijaka Házyho. Ochotne riešil spory bitkou, ale až na jednu výnimku (kde bol len pasívnym svedkom), nie je známe, že by sa uchyľoval k obvyklým vražedným mafiánskym útokom.

Zlaté časy

Spočiatku vyzeralo všetko tak ružovo. Potvrdzuje to aj Holubov denník:

Žili sme v Prešove, ale chodili do Košíc budovať budúcnosť.

Poznali ma ľudia z Košíc, z čias, keď som tam chodil do školy. Môj veľmi dobrý kamarát Laco Ivanisko, Igor či Laci Badó. Nemyslel som vôbec na to, že by som mal pracovať v smere, ktorý som sa vyučil, a ani som sa nechcel vrátiť na miesto trénera karate pre mladší dorast. Komunisti sa vytratili a nastala éra rýchlych peňazí, korupcie cez všetky odvetvia a kapitálový zločin.

Bol som známy tým, že sa nevyhýbam konfliktom a pouličným bitkám. Tak sme si zarábali peniaze. Veľký dodatočný efekt bol, že sa mi rozšíril okruh známych z Košíc a v Prešove. Neskôr ďalej a ďalej.

Začali sa hýbať kšefty, spolu s Lojzom sme mali partiu ľudí, kde sme obchodovali s alkoholom, cigaretami, oblečením, zlatom a technikou. Bola to zlatá baňa, zlaté časy.

V denníku opisuje, ako začala jeho kariéra šéfa autíčkárov vo veľkom:

Laci Ivanisko, prišiel do Carpana, sedeli sme tam s Lojzom. Ivanisko, ma volal, že nech sa idem pozrieť na parkovisko. Zabil ma, stál tam nový Golf!

„Hm, skade ho máš? Kradnuté, a značky?“

„Dal som z druhého auta, ale čakám na kľúč.“

„Super, kúpim ho od teba.“

Lojzo, došiel za nami a hneď ho chcel, tak ho kúpil on.

Ten Ivanisko vedel stále prísť s niečím novým.

Povedal: „Chlapci, tam kde stal tento Golf sú tam aj ďalšie.“

Lojzo sa všade vozil a ukazoval, ľudia sa obzerali. Mali záujem o kradnuté autá.

Začal sa kšeft s autami. Dokonca nás oslovil šéf polície, nech mu nájdeme také auto, a on si ho už zlegalizuje. My sme mu auto zohnali a zarobili 100 tisíc korún.

To sa nám zapáčilo! Začali sme kradnúť autá cudzincom.

V Košiciach boli Juhoši, ktorí vedel, ako bezpečne ukradnúť nové modely áut. Boli to dezertéri, ktorí z juhoslovanskej armády utekali pred vojnou.

Zabezpečili sme, kde sa len dalo, voľné sklady a garáže po celom Slovensku pre naše autá.

Držal som chlapov z partie oddelene. Tak, aby nevedeli navzájom o sebe kto, čo robí. Bolo tak bezpečnejšie.

Každý z nás zarobil a bol spokojný.

Mal som dohodu s policajtmi, že si cudzinci mohli autá odkúpiť naspäť za dobrú cenu a bez byrokracie, stačila obálka.

Vyviezli sme autá na predaj do Subotice. Tam sa nám podarilo spolu s Lojzom vylúpiť zlatníctva. Bolo to drzé a za bieleho dňa, v nedeľu.

Domov sme sa vrátili s pokladom.

Každý, kto chcel robiť obchod, vedel, že sa dá na Kováčskej zohnať a vybaviť všetko. My sme tam boli stále, bolo tam živo. Zoznámil som sa tam s majiteľom pizzerie Mama Rosa. Bol to starší pán, ktorý pochádzal zo Sicílie. Mal problémy s Rusmi, a my sme mu zachránili život. Cez náš most z Prahy a Brna začali si vo veľkom kupovať autá Ukrajinci a Rusi.

Ja som ostal v Košiciach s partiou ľudí, kde mi bol Tivo, ako partner v obchode s autami. Mali sme direktné prepojenie na Ukrajinu a Moskvu, kde bol trh najlepší. Colníci boli ochotní a otvárali rampu.

Kompenzovali sme luxusné autá za zbrane. Išlo o najlepší kšeft, na ktorý ma prepojil jeden známy. Toho sme spoznali spolu s Lojzom pri jednej akcii v Záhrebe, kde sme boli zadržaní. Bol to vtedajší agent tajnej služby Chorvátska, ktorý po dohode od nás preberal tovar (zbrane).

Čačo

Psy sú vzťahoví, naviazaní na svojho pána. Mačky sú teritoriálne, rozhoduje ich územie. V tomto smere sú mafiáni kocúrmi, čo si svoje územie buď vylakťujú, a keď treba, tak aj vyboxujú alebo vystrieľajú. Príkladom je súboj o ovládnutie banskobystrického podsvetia. Rozhodujúci boj o nadvládu sa odohral v roku 1997 v najväčšom diskobare Natali na sídlisku Fončorda, ktorý bol vlajkovou loďou karatistov. Skupinu útočníkov viedol Černák tak šikovne, že ku skutočnému boju nakoniec nedošlo. Asi tridsiatka ich krúžila okolo na autách, a hoci osadenstvo baru Natali si prichystalo pištole aj palice, ich šéf Penov to proti presile nakoniec vzdal. Partia bývalých karatistov sa neskôr pričlenila k Černákovi a podnikala v podsvetí popri jeho skupine. Jej šéf sa stiahol do ústrania, hoci dodnes v Banskej Bystrici podniká.

Čačo

Podľa jeho priateľa nepovie na Černáka pekné slovo, nikdy by s ním však do otvoreného konfliktu nešiel.

Podobne to bolo aj na Divokom Východe v Košiciach. Ale o niekoľko rokov skôr a ručne-stručne. Tu je očité svedectvo:

Čačo bol jedným z najsilnejších v Košiciach v tej dobe. Čačo bol chlap z Michaloviec a v dobe komunistov bol zamestnaný ako tanečník v Ukrajinskom divadle v Prešove.

Mal pod prstom vekslákov a iné aktíva, ktoré mu zaistili príjem peňazí.

V tej dobe ako jeden z mála mal nový mercedes, pre svoj imidž. Sedával v Slovane a riadil svoje kšefty.

Upozornil na seba po tom, ako sa pýtal na Máriu, keď navštívila svojho uja J. Baloga, známeho huslistu, v divadle v Prešove. Čačo našiel adresu mojej ženy a navštívil môjho svokra, ktorý ho nevpustil dnu, keď sa pýtal na Máriu.

Napokon, sme sa stretli v Košiciach a on pozdravil moju ženu. Mariena mi povedala, že bol aj u nás doma. Zasmial som sa a nereagoval som, ale zapamätal!

Nečakane sme sa potom stretli pred vstupom do hotela Slovan, kde nám povedal, že mne s Lojzom dáva zákaz vstupu! Samozrejme, že začala poriadna bitka, hneď skočili jeho ľudia do mňa a do Lojza. Čačo mal zbraň, ktorá sa mu zasekla, a tak utekal predo mnou hore schodmi. Ja som vytiahol železnú tyč z koberca na schodoch a nasledoval som ho až na strechu hotela, kde došlo k vážnej bitke. V okamihu, keď bolo počuť políciu, utekali sme každý na svoju stranu.

Čačo sa nám vyhrážal, že nás dá dole!

Po krátkom čase sa našla jeho hlava v smetnom koši. Škaredá smrť.

Jeho éra skončila.

Mafiánsky boss

Po smrti takéhoto bossa, ako bol Čačo, dochádza vždy k preberaniu jeho teritória a novému deleniu. Tak sa Holub stal najmocnejším v celom regióne. Ako sám píše v tajnom denníku:

Albánci a partie chlapov, ktorí pôsobili v Košiciach, došli sa s nami dohodnúť o pôsobení.

Banda sa rozrastala, „roboty“ bolo pre každého dosť. Do bandy však prijal aj svojich budúcich zradcov:

Ivanisko ma zoznámil s Kolárikom. Ten sa práve vrátil domov. Sedel v Poľsku za krádež. Nemal peniaze, a ani meno, aby mohol fungovať. Dal som mu robotu, aby zarobil. Chodili sme do hotela Hutník, stretávali sme sa tam a ja som im delil robotu. Šanimu a Karčimu sa začalo popri mne dariť. Ale boli slabí, zarobené peniaze aj rýchlo minuli po bordeloch a podobných podnikoch. Volali mi, keď sa zabávali, nech prídem za nimi. Mňa to ale neťahalo, nepil som, nefajčil a som proti drogám. Karol si aj ženu našiel v bordeli.

Začínala sa rysovať hierarchia silnej mafiánskej bandy. Na vrchu bol Róbert Holub. Jeho pobočníkom bol tiež Laco Bada, ktorého poznal už od školy. Prešov dostal na starosť Maroš Siladi. Tam mal Holub vždy dosť svojich ľudí. Cez Kolárika a Šaniho Horvátha expandovala banda do Košíc. Horváth sa do „branže“ dostal cez Tiva Morochoviča, ktorému na čas robil ochrankára. Silné zastúpenie v bande mali Cigáni – samotný Holub a tiež Horváth, Badó, Szatmáry, Muszka, Oláh, Ficu a ďalší.

Holubovými partnermi vo veľkých kšeftoch boli Tivo Morochovič a priateľ z detstva Lojzo Kromka. Ten mu bol aj svedkom na svadbe – a že to bola parádna svadba, kde boli v na mieru ušitých bielych oblekoch. A práve Kromka bol prvý, čo Holuba opustil.

Lojzo sa chcel stiahnuť z Košíc. Točili sa veľké peniaze a Lojzo, povedal, že nás zavrú, alebo dajú dole. Lojzo sa vrátil na Spiš.

Zadržaní v Rakúsku

Holubov apetít prekročil hranice Slovenska. Vieme o tom vďaka tomu, že bol v septembri 1991 zadržaný v Rakúsku spolu s Tivom Morochovičom. Pre krádeže áut tam sedeli vo vyšetrovačke do januára 1992.

Takto to sám opisuje:

Ľubo Giabel, volali sme ho Ďábel, bol kamarát a veľký frajer. Kradol s nami autá a boli sme spolu s Tivom a Jokim v Rakúsku. Tam sme padli do veľkého problému. Mali sme objednávku na ukradnutie Ferrari, okrem toho tam išlo ešte o jeden menší kšeft. Tivo s Jokim odišli na jednom aute a Ľubo chcel jazdiť, tak som si sadol k nemu. Pár kilometrov pred hranicami Ľubo zastavil na pumpe, že nech kúpim niečo jesť a piť. Ja som to nechcel, s kradnutým autom sa nikdy nestojí, ale čo už. Vybehol som a po chvíli na pumpe, keď som sa otočil a pozrel smerom von, Ľubo mal putá a stáli tam policajti. Otvoril som si ešte colu, vypil, dvihol ruky a dal som sa zbaliť, no a už som bol na ceste do p...

Chytili aj Tiva s Jokim, tak sme tam boli celá rodina.

Ferrari malo skrytú GPS proti krádeži. Dobrá škola.

Table of Contents

Obálka

Titul

Tiráž

Predslov

Lov na Holuba

Začiatky

Holubov druhý život

Ladislav Házy

Zlaté časy

Čačo

Mafiánsky boss

Zadržaní v Rakúsku

Začínajú komplikácie, uspatie šelmy

Základ novej bandy

Čistič

Šani

Fabo

Problém s Albáncami, jar 1994

Epizóda na pohrebe

Vajkovce

Gleb Zlotnikov

Ján Dopiriak nastupuje

Mäsokombinát

Ako chutí moc

Holub a Rezešovci

Emil Šterdáš

Milan Reichel

Rusi v Poprade

Neobyčajné kamarátstvo

Objavuje sa Černák

SIS – Zmluva s diablom

Evelyn

Mŕtvy v Evelyne

Déjà vu – už raz videné

Dilema – komu vlastne veriť?

Rezešovci

Imrich Oláh

Civilno-bezpečnostná služba Secura

Krvavé divadlo u Reichela

Prvé pretláčanie medzi bossmi

Muszka na odstrel

Celkom iný Cigán

Koniec Tiva Morochoviča

Černák sa predvádza

Nezhody s Černákom

Holub ako podnikateľ

Laco Šuhajda

Kolárik sa odpútava

Svěchotove hry

Reichel na úteku

Pred búrkou

Tušenie zlého konca

Niečo neslýchané v pozadí

Čo s tým?

Záverečné dejstvo

Útok

Pozadie prvého útoku

Černákovo „polámané“ mlčanie

Rýchle záverečné dejstvo

Ešte iný pohľad

Druhý útok na Holuba

Ďalšia Černákova intriga

Poslovia zlých správ

Ako to bolo

Mrchožrúti nečakajú

Kramáre ako čakáreň na smrť

Albánci na scéne

Pri lôžku odsúdeného na smrť

Zub za zub, brata za brata

Ďuso na odstrel

Odpočítavanie posledných chvíľ

Koniec osamelého pomstiteľa

Supy sa zlietajú

Pokračovanie dramatického večera

Zoči-voči vrahovi

Noc rany istoty

Černák a svedomie

Boss je mŕtvy

Okrádanie mŕtvych, mrchožrúti nastupujú

Pohreb cudzej mŕtvoly?

Muža som pochovala na falošný úmrtný list

Pomsta až za hrob

Inventúra pozostalých