Copyright © Alec Palmer, 2008

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

© Alec Palmer

Redakční úprava Aneta Nová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2008

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-494-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-495-1 (mobi)

PROLOG

.................................

NÁZNAKY

„Lidský synu, žiješ uprostřed tvrdohlavého pokolení,

mají oči k vidění, ale nevidí, a uši k slyšení, ale neslyší.“

Ezechiel

21. ledna 1908

Francouzské Kongo,

provincie Likouala

Nad deštným pralesem v srdci rovníkové Afriky se spustil jeden z vydatných tropických lijáků.

Nejjednotvárnější počasí na světě, napadlo Samuela Huntera Trapa, vysokého prošedivělého sedmapadesátníka s chrpově modrýma očima; stál na mýtině uprostřed nekonečného zeleného světa, díval se na deštivý závoj, v němž zmizely koruny stometrových stromů, a snažil se všechnu tu vodu ignorovat. Koneckonců, smísí se s vlhkostí, kvůli níž se tu člověk v jakoukoli noční i denní dobu cítí jako v parní lázni. Co by teď dal za trochu londýnské mlhy a zimy!

Za Trapovými zády, v blízkosti hradby džungle, stála desítka menších chýší připomínajících tvarem iglú, ale spletených z prutů; kulovitou střechu kryly palmové listy. Žádné z těchto obydlí nemělo dveře, pouze malé otvory, kterými se běloch protáhl jen obtížně. Pro místní – Pygmeje Aka – však byly dostačující. Žili úplně izolovaně a Trap by se klidně vsadil o svou oblíbenou kulovnici Lee-Enfield, že on a jeho společníci jsou prvními civilizovanými lidmi, které domorodci ve svém životě viděli. Přiznal si, že i on byl pořádně překvapený, když jeho skupina narazila po několikahodinové chůzi na místo s nižším porostem, které posléze přešlo v mýtinu.

A pak domorodci…

Trap o nich slýchával; byli pozoruhodní zejména pro svůj vzrůst, který stěží v průměru dosahoval půl druhého metru. Říkalo se jim děti pralesa a oni tak skutečně vypadali, jako by byli z jiného světa – nebo alespoň z jiného světa, než ke kterému patřil Samuel Hunter Trap. Muži měli kolem pasu ovázanou tkaničku, ze které jim splývala přes ohanbí zástěrka, ženy měly odhalená prsa a rozkrok zakrytý trojúhelníkovitým kusem látky.

Trap se probral z úvah. Domorodci a dvojice jeho společníků se před deštěm schovali do chýší – nejspíš by měl následovat jejich příkladu. Došel k největšímu proutěnému obydlí, které patřilo náčelníkovi, klesl na kolena a protáhl se úzkým otvorem dovnitř. Obklopilo ho šero, ale oči brzy přivykly tmě. V kruhovitém prostoru o ploše pouhých několik metrů čtverečních nebylo téměř nic – žádný nábytek ani lůžka – pouze rohože k sezení a menší ohýnek uprostřed, který silně čoudil a vytvářel téměř nedýchatelný vzduch. Pod střechou, která předtím Trapovi připadala provizorní – ten názor změnil ihned, jak začalo pršet, protože skoro nepropouštěla vodu – viselo několik proutěných košíků, s nimiž chodily pygmejské ženy pro dřevo.

U ohýnku se krčila trojice mužů. Běloch – John Henry Smith – a dva debatující černoši. Menší mužík šlachovité postavy s kudrnatými vlasy a kávově hnědou kůží pokrytou jizvami byl vůdce vesničanů. Vyšší se jmenoval Njeri, Trap si ho kdysi najal v Keni jako průvodce a natolik si ho oblíbil, že mu později navrhl, aby ho doprovázel i na dalších cestách. Vzniklo mezi nimi silné přátelství, Trap si Njeriho vážil pro jeho inteligenci a schopnost naučit se jazyky, které by on sám nikdy v životě nezvládl. A Njeri byl platný i tady – stačilo pár dní a dostatečně si osvojil zdejší dialekt – směsici bantuského jazyka bambenga a rozmáchlých gest.

Trap se přemístil ke Smithovi, který rozmluvu obou černochů sledoval mlčky, a posadil se na rohož. Chtěl si užít chvíli klidu, ale Smith měl něco důležitého na jazyku a musel to říct. Odkašlal si. „Huntere, nemohli bychom už jít? Tohle místo se mi moc nelíbí.“

Trap odvrátil zrak od klábosících černochů sedících na protější straně dýmajícího ohníčku a pozorně se zahleděl do Smithovy tváře. Objevil v ní strach, nervozitu a netrpělivost.

Co tady tenhle londýnský novinář, odkojený civilizací, vlastně pohledává, prolétlo mu hlavou; vzápětí tu myšlenku s povzdechem zahnal.

Mezi Trapem a Smithem vznikla před několika měsíci jakási vzájemná spolupráce. Oba totiž toužili po stejné věci, po slávě. Lovec chtěl, aby jeho činy vešly ve všeobecnou známost, mladý novinář měl zase políčeno na dobré místo v jednom londýnském plátku. I když byli oba odlišní a ne vždy si svými názory sedli, museli se v rámci spolupráce snášet a přizpůsobit se jeden druhému. Smith měl zaznamenat zážitky z Trapovy poslední cesty, která měla být opravdu velkolepá – lovecká výprava se vším všudy. V konžském pralese se to jenom hemží vzácnými antilopami bongo, levharty, jejichž kůže má na trhu nesmírnou cenu, a v neposlední řadě i Trapovým tajným snem – pralesními slony, menšími příbuznými slona afrického, tlustokožci dokonale adaptovanými na život pod klenbou stromů.

„V klidu, mladíku,“ reagoval lovec na Smithovu pobídku k odchodu. „Buď te rád, že si můžete odpočinout a schovat se před lijákem.“

Vzápětí ukončil Njeri rozhovor s Pygmejem a přesunul se k oběma bělochům. „Dají nám domorodého průvodce,“ řekl. „Bylo to těžké vyjednávání. Místní říkají, že prales je posvátná půda a bojí se jakéhosi tabu – prý vyrušíme jejich boha, krále pralesa, a možná i něco horšího, spící démony.“

„Ano, domorodci a jejich animistická náboženství,“ povzdechl si Trap. „Co je to tentokrát? Levhart, slon, anebo dokonce nějaká opice?“

Njeri pokrčil rameny. „O tom se nezmínil, ale měl v očích strach. Nakonec jsem ho přece jen přemluvil. Pošle s námi svého nejlepšího lovce, který nám ukáže cestu a zavede nás do míst, kde žijí pralesní sloni.“ Usmál se. „Dokonce nám nabízel kopí, jejichž hroty jsou napuštěné rostlinným jedem, který získávají z nějaké liány. Prý je využívají při lovu slonů. Samozřejmě jsem nabídku odmítl a řekl jsem mu, že máme pušky.“

Trap si představil sám sebe jako kopiníka a pomyslel si, že to je dost komický obrázek. Neubránil se úsměvu a mrkl na Smitha. „Sbalte si batoh a vyrážíme.“

Od chvíle, co opustili pygmejský tábor, uběhlo několik hodinplných utrpení. Muži byli unavení, svaly měly ztuhlé na kámen a nohy, pokryté nesčetnými štípanci, vůbec necítili. Neustále je provázela upomínka na déšť – stezka, po níž je vedl jejich domorodý průvodce, byla kluzká, z baldachýnu stromů neustále padaly k zemi obří kapky vody a pokud to ještě vůbec šlo, vsakovaly se jim do už tak vlhkého oblečení. Njeri musel podpírat Smitha, který byl úplně na konci sil.

Naopak malý průvodce byl ve svém živlu – vykračoval si několik metrů před skupinou, v pravičce držel kopí, přes rameno měl přehozenou loveckou síť upletenou z lián. Chvílemi se dal do běhu, až jim téměř zmizel z dohledu, pak se však vrátil s úsměvem na tváři a cosi drmolil v jazyce bambenga.

Trap od něj takovou bezstarostnost nečekal. Myslel si totiž, že kvůli tomu, jak se místní tohoto území báli, bude Pygmej vyděšený k smrti. Zřejmě jim dal náčelník k dispozici svého nejodvážnějšího muže.

Všechno probíhalo bez problémů, dokud se nedostali do husté části pralesa.

Pygmej se náhle zastavil a s vyděšeným výrazem v obličeji se začal rozhlížet kolem, jako kdyby hledal neviditelného nepřítele, schovaného v zrádné džungli. Trap nejdřív netušil, co se stalo, ale pak mu to došlo.

Ticho.

Mrazivé ticho, které náhle nastalo. Až do této chvíle slyšeli kočkodany a poplašené volání turaků, středně velkých ptáků z rodu Musophagidae. A teď tohle.

„Mokele mbembe,“ promluvil náhle Pygmej a vytřeštil na své společníky oči. „Mokélé mbémbé.“

„Co to říká?“ zeptal se Smith a viditelně znervózněl.

Njeri chvíli přemýšlel, jak to přeložit; nakonec pokrčil rameny a chtěl odpovědět, Trap byl však rychlejší. „Je to jméno,“ pronesl klidným hlasem.

Smith si ho změřil pohledem od hlavy k patě. „Jméno čeho?“

„Krále pralesa,“ odpověděl Trap. „A domorodci tohle zvíře uctívají. Mokele mbembe. Slyšel jsem o něm od několika cestovatelů, kteří se sem vypravili. Je to bájné zvíře, napůl slon a napůl had.“ Trap si povšiml Smithova skelného pohledu a bledé tváře. Neubránil se úsměvu. „Snad byste tomu nevěřil. Jsou to jenom povídačky místních, nikdo jiný takové zvíře ještě nespatřil, i když fakt je, že pověst o tom tvorovi je velmi rozšířená u nejrůznějších kultur. V Gabunu mu říkají jago-nini, jinde třeba emeula natuka.“

Pygmej na jeho poslední slova zareagoval okamžitě. „Emeula natuka!“ vykřikl. „Mokele mbembe!“

Vrhl se k lovci, začal ho tahat za košili a něco přitom drmolil v bambenze. Trapovi to začalo být nepříjemné už kvůli tomu, že mu nerozuměl ani slovo, a celkem měl sto chutí toho muže velkého jako třináctileté dítě poslat k zemi.

„Co říká?“

„Je to posvátná půda krále pralesa. Nesmíme tam vstupovat.“

Trap už toho měl dost. Vytrhl se z domorodcova sevření. „No tak jdeme! Žádný strach!“ pobízel své společníky – ale náhle mu zmrzl úsměv na rtech.

Pralesem se rozlehl troubivý zvuk, dlouhý, táhlý a teskný. Nikdo z nich nikdy nic podobného neslyšel, ani Trap.

Smith vytřeštil oči. „Co to sakra bylo?“

Lovec neodpověděl a pozorně se rozhlížel po okolí. Úplně ignoroval domorodce, který se svíjel jako v bolestech a vzýval tak krále pralesa.

Táhlý zvuk se ozval znovu a pak poblíž zapraskala lámaná vegetace. Pygmej už to nevydržel, přidušeně zařval a začal utíkat po zvířecí stezce k táboru; za několik chvil jim zmizel za kmeny nesčetných palem a stromů.

„Sakra,“ ulevil si Trap, protože právě přišli o průvodce. Dlouhé hodiny, které mohli využít k cestě, strávili vyjednáváním s Pygmeji a nyní se ukázalo, že bylo zbytečné.

Další zapraskání. Tentokrát se zvuk ozval z větší blízkosti. Z mnohem, mnohem větší blízkosti.

Njeri položil lovci ruku na rameno. „Je to nějaké zvíře a je někde tady.“

„Pralesní slon?“ navrhl Smith.

Njeri na něj pohlédl a pokrčil rameny.

Trap už to nevydržel a ponořil se do hustého podrostu po své levici. Odhrnul pokroucené větve, které mu bránily v cestě. Všude samá zeleň. Samá zeleň. Celý svět byl zelený a vlhký. Lovec cítil tlukot svého srdce, které mu do těla pumpovalo adrenalin. Byla to dokonalá droga.

Náhle se ocitl v jakémsi tunelu, který byl prošlapaný okolním porostem; půda tu byla směsicí bláta a polámané vegetace. Ten tvor tudy musel před chvílí projít a bylo jisté, že stezku používají i další zvířata, možná stejného druhu.

Trap se rozhlédl, ale nic nespatřil. Ten tvor musel být hodně rychlý, když dokázal tak hbitě zmizet. Zbyly tu po něm jenom stopy. Trap na ně nevěřícně zíral. „Panebože,“ ulevil si a pak se sehnul k zemi, aby je prozkoumal.

Náhle se za ním ozval zvuk lámaných větví, který ho zmrazil v dalším pohybu. Lovec se prudce otočil a zamířil pušku do míst, odkud se hluk nesl. Vzápětí se objevily dvě dobře známé postavy a Trap sklonil kulovnici k zemi. „Vyděsili jste mě,“ řekl příchozím.

Njeri se zazubil a i na Smithově mrtvolně bledé tváři se objevil náznak úsměvu.

„Podívejte se na tohle.“ Trap ukázal na stopu ve změklém blátě. Měla asi třicet centimetrů v průměru, byla okrouhlá a vepředu byly patrné otisky tří drápů.

Když ji Njeri spatřil, nevěřícně zakroutil hlavou. „Jako by slon a pták zároveň…“ promluvil zastřeně.

Smith, který se zatím dal jakž takž dohromady, nechápavě sledoval vyděšené výrazy ve tvářích obou mužů. „Tak co to tedy bylo?“ zeptal se. „Musel to být přece slon. Nic jiného o té velikosti tady přece žít nemůže.“

Trap neodpověděl a stále si s Njerim vyměňoval pohledy plné úzkosti.

„No tak, ohluchli jste snad?“

Lovec konečně novináři věnoval pozornost. „Říkám vám, že to slon nebyl,“ pronesl hlasem, který byl bezvýrazný a nezvykle tichý.

Smith se zatvářil zmateně. „Tak co tedy?“

Trap na něj upřel pomněnkové oči, a pak k vlastnímu úžasu pronesl jen dvě slova: „Mokele mbembe.“

17. prosince, současnost

Mezinárodní vesmírná stanice

Dvaačtyřicetiletý astronaut George Burrows se odrazil od kovově chromované podlahy vědeckého modulu Destiny a plně se poddal absenci gravitace; s ladností baletního mistra proplachtil prostorem a předpažil ruce, aby se mohl zachytit držadla u padesáticentimetrového průzoru v boku středového segmentu modulu. Pohlédl na solární panely stanice koupající se v oslnivé záři Slunce a bělostný raketoplán Discovery, připojený k hermetickému průlezu sousedního modulu Unity. Ušklíbl se.

Problémy se na něj jenom sypaly. Poslední dobou bylo na stanici přelidněno, protože hostila kromě tří stálých členů posádky ještě sedm astronautů z raketoplánu. Ne že by si po téměř půlročním pobytu ve vesmíru stěžoval, byl vděčný za každý kontakt s dalšími lidmi, ale kvůli nedávným problémům se zaseknutým solárním panelem stanice, které zároveň zabránily odletu raketoplánu, atmosféra značně zhoustla.

A jak by ne. Zkuste na několik dní do prostoru o objemu obýváku natěsnat deset lidí a uvidíte.

„Konec snění, Georgi. Koukej se probrat!“

Z myšlenek ho vyrušil hlas velitele Greye. Odvrátil se od průzoru a zahleděl se do tváře nakrátko ostříhaného třicátníka.

„Možná bychom měli začít pracovat na těch projektech, které nám dal k dispozici Houston,“ pronesl Grey hlasem, z jehož tónu bylo jasně patrné, že se mu příčí Burrowsovo lelkování.

Samá práce. Aby ne, když je velitel stanice tak snaživý.

Burrows vyčaroval na tváři jeden ze svých nejpříjemnějších úsměvů, i když nejraději by tomu parchantovi jednu vrazil – po půl roce už mu velitel začal pořádně lézt na nervy. Byl to prostě arogantní hajzl, který si vždycky našel příležitost k tomu, aby mohl člověka zbuzerovat. Během služby v armádě a pobytu ve výcvikovém středisku pro astronauty už Burrows poznal spoustu podobných individuí.

Oni snad rostou jako houby po dešti, napadlo ho.

„Jo, už jdu na to,“ odpověděl a otevřel desky, které ležely na jedné z pracovních konzolí.

Tak co tam máme jako první…

Byl to pěkný křídový papír, hustě popsaný textem. Burrows zalétl ke kolonce žadatel – Univerzita Cambridge, Velká Británie, profesor Jason Carter. Usmál se. Po půlročním pobytu na ISS byl anglický profesor jedním z mála jeho přátel, i když se nikdy v životě neviděli. Bylo to prosté. Burrows na základě jeho žádosti každý měsíc prováděl mapování geomagnetických anomálií, hledal díry v magnetosféře a sledoval van Allenovy pásy. Tahle práce ho na rozdíl od mnoha jiných bavila. Nechal prostě jenom běžet přístroje, a zatímco zaznamenávaly data, on hrál na notebooku hru Quake III. Sice to nebyl zrovna nejnovější kousek pro herního fandu akčních 3D stříleček, ale Burrows byl vděčný alespoň za to málo, protože pokud by se striktně řídil předpisy, nemohl by v počítači vůbec podobnou aplikaci mít. Kdyby to zjistil Grey, byla by to pořádně divoká voda na jeho mlýn.

Začetl se do papíru. Podle textu Jason Carter tentokrát jako prioritu zvolil africký kontinent. Fajn.

„Sedricku,“ oslovil Greye a to příšerné křestní jméno při tom vyplivl jako nezralou švestku. „Nevíš, kdy budeme přelétat nad střední Afrikou?“

Grey se zamračil a pokrčil rameny. „To ti nemůžu stoprocentně říct, ale počítám, že to bude tak za hodinu.“

„V pohodě,“ odpověděl Burrows a rozhodl se, že mezitím překalibruje přístroje, aby tím dosáhl nejvyšší možné přesnosti naměřených dat. Přitom v duchu přemítal, jak vyzrát na nejvyšší obtížnost hry a zajistit si tak co možná nejvíc fragů.

Sakra.

Ten hajzl Grunt se mu schoval na rampě a pálil na něj z plazmového kanonu. Burrows se ho snažil eliminovat raketometem, ale s hrou nastavenou na obtížnost poeticky nazvanou „Noční můra“ to dost dobře nešlo. Šikovným pohybem levou šipkou udělal úkrok do strany, vyskočil a poslal tomu všivákovi jednu raketu do ksichtu. Dostal ho.

„Jo,“ řekl si sám pro sebe. „Je to tam.“

Vyskočil na rampu a začal prohledávat mapu, aby nalezl další králíky na odstřel, když tu se to stalo. Do jeho světa, který se v tom okamžiku točil pouze kolem hry, vnikl zvuk, který tam nepatřil a chvíli mu trvalo, než se plně vrátil do reality.

Počítač.

Burrows zaklapl notebook, vznesl se a máchnutím ruky připlachtil k nejbližší konzole, která byla připojena k čidlům a získávala digitální data v reálném čase.

„Co se to ksakru děje,“ zabručel, nespokojený, že musel přerušit svoji bohulibou činnost, ale když se podíval na monitor, ztuhly mu rysy ve tváři.

Na mapě střední Afriky blikal červený bod, který označoval nezvyklý nárůst intenzity magnetosféry nad Kongem, tak markantní, že dokonce vyvolal poplach. Čísla, která naskočila na obrazovce, byla neuvěřitelná a Burrowse na okamžik napadlo, že se musela elektronika zbláznit, protože když před měsícem mapoval ta místa poprvé, bylo všechno v normálu.

Vypnul poplach a udělal diagnostiku počítače, ale všechny programy běžely bez nejmenšího problému, nikde ani náznak, že by bylo cokoliv v nepořádku.

Narovnal se a němě zíral na obrazovku, přičemž úplně zapomněl na nedohraného Quaka.

Profesor Carter zřejmě bude mít radost.

ČÁST I.

.................................

CESTA

„Někdy se ocitneme na rozcestí a musíme se rozhodnout,

kterou cestou se vydáme. Zároveň před námi vyvstanou otázky,

sužující naši duši spalujícím žárem.

Je opravdu ta nejkratší cesta tou nejsnadnější?

Máme pohlédnout nebezpečí do očí?

A není přece jenom lepší zavřít oči a vrátit se zpět?“

Alexander Pospíchal

Table of Contents

PROLOG

21. ledna 1908

17. prosince, současnost

ČÁST I.

ČÁST II.

ČÁST III.

ČÁST IV.

EPILOG