Pavel Džuban

Cui bono?

Ukážka z elektronickej knihy

Predslov

Kvôli čomu treba zabiť človeka? Nie v afekte, zo žiarlivosti či pre kreditku. To sú vrahovia. Ako nazvať toho, kto sa postará, aby zahynul objaviteľ čohosi, čo by ho pripravilo o… monopol? O miliardy v akejkoľvek mene? O moc nad zdravím a prostredníctvom neho nad strachom miliónov ľudí? Nezabije. Veď načo?! Ktosi iný sa postará. a on ani nebude vedieť – on alebo oni. Tí, ktorých by jednoznačne označila odpoveď na večnú otázku detektívnych príbehov – „Cui bono?“ teda „V čí prospech?“. Samozrejme, len v prípade, že by dakto bol vôbec schopný pripustiť, že smrť prichádza aj kvôli čomusi takému. A ešte k tomu, že by ju potreboval ktosi taký! Alebo ktosi celkom iný?

Vynálezca auta, ktoré bolo na prelome tisícročí schopné prejsť bez ropných palív dvesto kilometrov, sa po treťom atentáte, ktorý bol na neho spáchaný, stiahol a vývoj zastavil. Rudolf Steiner, vedec a filozof, ktorý chcel oslobodiť ľudí, tiež prežil tri atentáty – a to naňho poľoval sám Adolf Hitler. Z čoho dokážu mať aj tak mocní, skoro by sa dalo povedať všemocní, ľudia strach? Prečo bol Osho, vlastným menom Čandra Mohan Džain, zaradený medzi desať najnebezpečnejších ľudí svetových dejín a umrel podivne skoro, hoci bol len filozof? Prečo médiá spravili šialenca z vedca kvôli tomu, kvôli čomu si ho „stiahol“ vojenský výskumný ústav? Cui bono? A na úkor čoho alebo bez ohľadu na koho? Alebo dokonca ako casus belli? Prečo sa vedú priam zúrivé kampane proti niektorým objavom a proti využitiu princípov – niektorých prastarých, iných najnovších – v prospech ľudstva? Ak nemá mať z nich prospech ľudstvo, tak kto? Ľudia? Ktorí? Človek? Ktorý? Prečo komusi stojí za to investovať miliardy do rozpútavania vojen, v ktorých bolestnou smrťou zomierajú tisíce? Pre milióny? Neefektívne. Pre miliardy? A akú hodnotu má jeho život?

Takéto otázky sa budú objavovať čoraz častejšie. Svet sa mení a už nie je najdôležitejšie zistiť, kto JFK ustrelil pol hlavy, ale prečo to spravil. Kto ťažil z jeho smrti? A kto ťažil z toho, že namiesto odtajnenia sa spisy utajili na ďalšie desaťročia s bizarným zdôvodnením, že v nich figurujúce osoby sú, v čase plánovaného odtajnenia, ešte na vysokých pozíciách? Kto ťažil z dvojičiek, kto ťažil z podivnej smrti Daga Hammajrskjölda či Patricea Lumumbu, s odstránením ktorého Dag predtým súhlasil? Tí ľudia sú mŕtvi, no žijú tí, ktorí z takýchto činov ťažili. Ťažia aj z vojen poslednej doby, z „privatizácie“ majetku postkomunistických a inak rozvrátených krajín, z invázie „utečencov“ do Európy, ktorú sa ich predkom nepodarilo dobyť zbraňou v 17. storočí, kedy sa dostali až po Viedeň od východu vďaka krivým šabliam, kým teraz sa dostali až po Viedeň od západu vďaka krivým politikom. Kto ťaží z inflácie, z tlače najobyčajnejších bankoviek na svete…

Nie je mojou ambíciou riešiť podobné detektívne príbehy, ktorých páchatelia sú často neznámi len preto, lebo sú až príliš známi, aktívni a vysoko postavení alebo neskutočne bohatí. Táto kniha sleduje fiktívny príbeh jedného nenápadného nápadu, založeného na čomsi aj v skutočnosti pravdepodobnom, a s potenciálom… nuž, ako sa podľa rozvíjania príbehu niekomu zdá, obrovským. Omnoho väčším, než by aj otcovia nápadu – autor a realizátor – kedy tušili. Budúcnosť stojí na ramenách súčasnosti a tá vyviera z minulosti. Čas však vlastne nie je dôležitý. Niečo iné dôležité je…

I. Súčasnosť

1. Správa v médiách

Včera večer náhle a tragicky zomrel MUDr. Alan Baranko, objaviteľ metódy a jeden z autorov kontroverzného prístroja na vyšetrovanie energetického poľa pacientov. Jeho smrť spochybňuje účinnosť ním objavenej diagnostickej metódy, pretože rakovina, ktorá bola príčinou jeho skonu, metastázovala prakticky do všetkých vnútorných orgánov. Pre jeho neprajníkov to určite bude argument proti zavedeniu a rozšíreniu metódy nazývanej laserová aurografia a s ňou, samozrejme, prístroja LASAUR, ktorý na základe doktorových teórií skonštruoval nadaný konštruktér Ing. Ľubomír Švarc.

Akokoľvek spochybňovaná je práca MUDr. Baranka, je potrebné spomenúť, že mu išlo o rozšírenie možností objektívnej diagnostiky pacientov, nezávislej na názore či skúsenostiach lekára. Už táto myšlienka v pozadí vynálezu pobúrila odbornú verejnosť, pretože spochybnila objektívnosť, ak už nie priam odbornosť lekárov na celom svete. Problémom ostáva tiež fakt, že jeho diagnostická metóda spája slovom „aura“ jeho prácu so šarlatánmi, okrádajúcimi dôverčivých ľudí „liečením“ na základe „videnia“ takzvanej aury, akéhosi pomyselného energetického obalu ľudského tela. Vidieť auru vraj nie je dané každému, naopak, sú na to potrebné špeciálne schopnosti, nadobudnuteľné podľa prívržencov špeciálnym tréningom. Prístroj MUDr. Baranka a Ing. Švarca mal práve túto auru zviditeľňovať pre kohokoľvek, a tak sprístupniť metódu, pochádzajúcu podľa zaužívanej tradície z Číny. Stačilo by potom rozumieť videnému – asi ako v rádiológii, čo z jej používania na druhej strane bezpečne vyraďuje ľudí bez patričného vzdelania o ľudskom tele.

Konštruktér samotného diagnostického prístroja, Ing. Ľubomír Švarc, vyjadril nesmierny smútok nad skonom priateľa a tiež prekvapenie, že MUDr. Baranko sa nikdy nepostavil pred prístroj, ktorý spoločne vytvorili na podklade jeho vlastnej teórie. Pritom funkčný prototyp existuje už dosť dlho na to, aby jeho chorobu odhalil a umožnil mu včasné liečenie. Vyjadril obavu, že doktorov skon zmarí ich boj za zavedenie prístroja ako štandardného vyšetrovacieho postupu v indikovaných prípadoch.

Vetu inžiniera Švarca o tom, že doktor Baranko sa možno nenechal vyšetriť vlastným vynálezom preto, lebo bol zdravý, redaktor neuverejnil.

II. Minulosť

1. Prízraky

„Ty, ja tu ale stále nevidím, čím by to mohlo byť!“

„Nedáš si pokoj? Veď ak mu nevieš nič nájsť, tak je možno…“

„Ja viem, tak je simulant a nie pacient! A ty kde by si bol bez MR? Tebe tuším röntgen ani iné vyšetrenia tiež nič nenašli! Si preto tiež simulant?“

„Zbláznil si sa? Veď MR práve odhalilo, že…“

„Ja viem,“ povedal doktor Baranko už zmierlivejšie. Neznášal bezmocnosť a bridil sa mu prístup „vyšetrenia nič neukázali, takže ste zdravý“, keď sa pred ním pacient očividne zvíjal od bolesti a kĺby mu praskali jedna radosť.

„Tak čo útočíš? MR už bola a…“

„Ale na toto nestačí. Ani cétéčko, ani gama sken, na ktorý som ho poslal, aby nesvetielkoval, keby miesto neho absolvoval komplet röntgenovanie… Rozumieš? Ak nevieme určiť diagnózu a dokonca ani len nájsť nejaké objektívne prejavy,“ doktor prstami nakreslil vo vzduchu úvodzovky okolo slova ‚objektívne‘, „znamená to, že pacient s očividnými bolesťami je napriek tomu zdravý, čiže je simulant? Znamená to, že klame z nejakého dôvodu nás a nezriedka aj seba? Nie. Znamená to len to, že lekár je slepý. Alebo jeho medicína, veda. Proste zlyhali diagnostické postupy. Alebo sú nedostatočné – hrubé, nepresné… Možno sú zle nastavené hraničné hodnoty medzi zdravím a diagnózou. Možno… Neviem. Ale dobre,“ preventívne skočil do reči kolegovi, ktorý sa už-už nadychoval, aby skočil do reči jemu. „Ja viem, že sú aj takí, ale tí to robia účelovo, kvôli výhodám alebo…“

„Účelovo, napríklad ani nie kvôli výhodám zo sociálneho systému, ale sociálnym. Aby dosiahli pozornosť okolia, aby si vynútili opateru od blízkych, aby dosiahli prítomnosť niekoho, kto pred nimi inak uteká, aby ho mohli trápiť, vyčítať všetkým naokolo…“

„To je tiež účelové konanie, dokonca možno len podvedomé. A to nevylieči odhalenie klamania a predstierania choroby, ale psychiater. Alebo aspoň psychológ.“

„Tak vidíš…“

„Hovno vidím!“ utrhol sa zasa doktor Baranko. „Serie ma, že stretávam ľudí, ktorí sú z medicínskeho hľadiska okej a pritom im je zle. Naozaj zle, možno aj veľmi…“

„Možno tiež patria na psychinu. Lenže to by si musel poznať ich zázemie, rodinu…“

„A si pri starom dobrom rodinnom lekárovi. Nepripadá ti čudné, že lekár má liečiť niekoho, koho nepozná, nepozná ani jeho rodinu, z rodinnej anamnézy vie len to, na čo si pacient spomenul alebo sa to nehanbil povedať…“

„Hanbia sa…?“

„A nie? Myslíš, že rodičia vravia svojim deťom o všetkých neduhoch, ktoré ich kedy postretli? Napríklad o predčasnej ejakulácii alebo vyliečenej pohlavnej chorobe? Je dosť chorôb, ktorými sa človek nechváli, a nielen spojených so sexom. Určite dobre vieš, že mnoho chorôb má dedičné predpoklady. A to už nevravím o starých rodičoch. Pritom zákony dedičnosti vravia, že veľa genetických faktorov sa prejaví až v druhej generácii, nie u detí. Alebo dokonca v tretej ge…“

„No veď dobre…“

„A to som stále len pri rodine,“ rozohňoval sa doktor Baranko ďalej. „Vezmi si vplyv práce, všelijaké profesionálne deformácie a choroby. A keď mi niekto povie, že len pracuje s počítačmi… A počúvam to často. Ale čo je to? Môže ich montovať alebo inštalovať – a má záťaž bremenami na chrbticu z hlbokého predklonu a na kĺby rúk. Aj samo používanie počítača sa prejavuje rôzne. Myš spôsobuje stuhnutie prstov, ktoré ju držia; deformácie zápästia; strnulé držanie ramien a chrbta… Veľa písania – a máš v háji zápästia, ak nemáš takú tú pokrivenú klávesnicu…“

„Ja viem…“

„K tomu ergonómia pracoviska, pozícia monitora voči oknu, ktoré sa v ňom leskne alebo oslepuje, ak je oproti – a ide ti o oči; potom hrbenie sa nad notebookom, lesklé obrazovky…“

„A to stále nie je všetko. Manažér alebo obchodník, sediaci celý deň pri počítači má kopu telefonovania, mobil stále pri uchu…“

„Vedľa seba wifinu, vypeckovanú, aby signálom pokryla celý dvor za oknom, a pritom smaží človeka za sadrokartónovou stenou, takže je večer ako zbitý pes… Čo taká psychická záťaž pri práci s nimi? Inak funguje ten, kto dostane zadanie a termín a maká, a odovzdá a má to z krku; inak ten, do ktorého búši z jednej strany zákazník a z druhej subdodávatelia, pokazená stolička sa pod tebou rozsýpa, cez okno ťa vypeká slnko a fučí na teba severák z klímy, program je na fekálnu hmotu a vzdoruje alebo robí blbosti, akoby bol priam zlomyseľný…“

Smiech spôsobil uvoľnenie témy, ktorá už začala byť až depresívna.

„Nejako veľa o tom vieš, Alan…“

„Od brata. Prešiel si tým všetkým od montáže počítačov až k projekt manažmentu a šéfovaniu IT odboru. Raz sme sa bavili, ako sa rozchádzajú predstavy ľudí, čo s počítačmi nerobia, o tých druhých. Napokon, veď vieš, koľko spotrebuje mozog energie a kyslíka… No, a niekomu vyhovuje pokoj, ale musí sa vadiť so zákazníkom, iný je dynamický extrovert – a sedí sám kdesi v archíve…“

„Zle umiestnení ľudia…“

„A u nás má tiež každý možnosť pracovať na pozícii zodpovedajúcej jeho vzdelaniu, skúsenostiam a povahe,“ povedal doktor ironicky. „A zdraviu. Vezmi si – do kancelárie sa bachnú štandardizované stoly a stoličky s dizajnom v rámci korporátnych predpisov – a potom sa tam umiestnia neštandardní ľudia. Jeden dlhý, iný malý, jeden miluje zimu, druhý ju neznáša – a je to jedno, lebo klíma aj tak chrlí stále rovnako ľadový vzduch…“

„To sa dá nastaviť.“

„Ale kde! Nastavíš len, či ho chrlí kratšie alebo dlhšie, to riadi teplotu miestnosti. A chrlí ho vždy záhadne až príliš presne na ľudí… Dobre, stoličku si môžeš polohovať, aj monitor, ale stôl? Málokedy. Dlhé sedenie – chrbtica a boľavé cestovateľské kolená, tak sa im vraví, lebo nimi trpia tí, čo dlho sedia v autobusoch na poznávacích zájazdoch. Počítač? Strnulý pohľad, nežmurkáš, suché oči, ruky v hajzli. Klíma – prievan, oči, uši, stuhnuté kĺby. Nedýchaš, si nevyventilovaný, zakysneš.“

„Zabudol si…“

„Čo?“ vyletel doktor Baranko.

„Klíma – chrlí na každého bacily všetkých naokolo.“

„Ach to, jasné. A do toho okolie. Jeden sa potrebuje sústrediť na vyriešenie problému, druhý huláka vedľa neho na kohosi v telefóne – a sú v jednej miestnosti, pretože sú tím.“

„Jasné. Do toho rovnaká pracovná záťaž v zime – v lete bez ohľadu na to, že zima uspáva, bez ohľadu na trable v rodine… Tu máš robotu a makaj.“

„Ale to sa netýka len ľudí od počítača.“

„Iste. Ja tiež celý deň sedím, nanajvýš vstanem k pacientovi. Mám tu klímu, aj do počítača stále čumím… Píšem správu, do toho telefón s urgentnou prosbou o radu, za oknom každú chvíľu vrieska sanitka… Aj saxofonista má niekedy blues a inokedy sa nevie usadiť, celý rozkokošený,“ zadrel doktor prekvapujúco.

„Prečo saxofonista?“

„Lebo aj tí trpia pokrivenou chrbticou z držania nástroja, aj gitaristi, šičky a šoféri… Ale… Proste, keby lekár vedel to všetko o svojom pacientovi, boli by diagnózy ľahšie a presnejšie, možno aj bez drahých prístrojov,“ vrátil sa doktor späť k téme, ktorá ho rozohnila.

„Alebo treba ešte iné prístroje?“

„Možno. Alebo musíme prinajmenšom prehodnotiť limitné hodnoty, čo je ešte zdravé a čo už nie; a nehodnotiť len z jedného či dvoch ukazovateľov, ale komplexnejšie. Hlavne pri diagnózach, ktoré sa prejavujú kade-tade a všeličím, nie ako zlomená kľúčna kosť alebo noha, ale ako… trebárs diabetes, ktorý ničí aj oči, nohy… A musíme uznať aj existenciu odchýlok, neštandardov v štandarde ľudí, ktoré sú pritom štandardom pre konkrétneho človeka. Už som zažil ľudí, ktorí padali, keď prudko vstali. Kdeže oni a tlak tých vysnívaných stodvadsať na osemdesiat! Oni trvalo žili niekde pod sto na systole a jeden dokonca pod päťdesiat na diastole! Prudko vstať znamená mrákoty, dokonca môžu padnúť. Dobre, tlak zmeriaš raz-dva a stačí na to jednoduchý prístroj. Ozaj, všimni si, že sú tlakomery, ktoré odstraňujú efekt bieleho plášťa…“

„A?“

„To len vraví o tom, že ešte aj samotný lekár môže svojou prítomnosťou ovplyvňovať výsledky vyšetrenia. A to nevravím o interpretácii. Rádiológ dostane röntgenovú snímku, nepozná podozrenie, pacienta v živote nevidel a nepočul o jeho problémoch, len podľa toho, čo do odporúčania napísal jeho obvodný lekár alebo špecialista. Potom popíše snímku ako „t. č. BPN“�. Na hovno. Stačilo by trocha zmeniť polohu, uhol snímky, rovinu a z pohody je jačanie alarmu. Lenže sa obávam, že na úrovni, na ktorej pracujeme, už toho veľa nevymyslíme.“

„Na akej úrovni?“

„Ja ti neviem. To máš tak. Kedysi dávno sme my, lekári, liečili len na základe vonkajších prejavov, či to boli vredy na pokožke, zvracanie, mykanie rukou, zmena tepu alebo krv v moči. Samozrejme, aj podľa všeličoho iného. Potom sme začali hľadať vnútri človeka, jeho tela.“

„A to ti vadí?“

„Telo nie je človek.“

„Ach tak.“

„Do toho zvyšku sme sa chceli dostať pokiaľ možno bez poškodenia, najprv diagnosticky. Vznikol röntgen, CT a MR…“

„A EEG, EKG, sono a čo ja viem, čo ďalšie. “

„Poznáš…“

„Ťažko dnes nepoznať. Ty počuj, čo vlastne chceš?“

„Niečo… Ja ti neviem. Jemnejšie? Snažíme sa zobrazovať vnútro tela, meriame jeho elektrickú aktivitu kade-tade, meriame zloženie krvi, moču… Všetko je to o tele, ale telo nie je človek,“ opakoval sa doktor. „Ja… cítim, že toto už je vyčerpaná cesta. Skôr by som chcel niečo… Poznáš akupunktúru?“

„Jasné.“

„A vieš, že lieči aj to, čo my nevieme?“

„Počul som.“

„Čítal som kdesi, že tie dráhy nenájdeš ani v pitevni, ako nájdeš trebárs nervy. Musíš vedieť, kde sú.“

„A ako to vlastne funguje?“

„Energia a jej dráhy na prúdenie telom, človekom. Životná energia, vravia jej aj čchi. A my ju nevieme merať, lebo ju stále len vysmievame. Nevymysleli sme pre ňu teóriu, nemáme preto ani prístroje na jej zobrazenie či aspoň meranie, teda ani žiadne hodnoty, ktoré by sme nazvali normálnymi… Hoci… Keď som bol chalan, existoval prístroj na elektrostimuláciu energetických bodov.“

„A ako človek vedel, ktorý má…“

„Elektrostimulovať?“ doktor Baranko sa zasmial vlastnému nezmyslovu, ako tomu vravieval pri prekáraní s dcérkou, keď ešte bola malá. „Existujú knihy, ktoré popisujú dráhy, zobrazujú ich, ukazujú umiestnenie bodov a aj to, čo ich stimuláciou povzbudíš, upravíš.“

„Aha. A ako si človek vedel ten bod nájsť?“

„Tá vec, ak sa dobre pamätám, mala aj diagnostický režim. V ňom merala tuším vodivosť pokožky a keď človek presne trafil nejaký bod, vodivosť sa skokovo zvýšila. Len bolo treba trafiť ten pravý.“

„A to nie je cesta, ktorou by si chcel ísť?“

„Nie. Najprv treba diagnostikovať. A… Oči sú najvnímavejší orgán, preto všetko zobrazujeme, aj EEG, EKG, CT a sonografiu a MR.“

„A keď zobrazíš tie dráhy a body, budeš vedieť, čo vidíš? A ako potom budeš liečiť?“

„Čo ja viem? Aj tie elektro hocičografy najprv merali, potom si ľudia začali vysvetľovať zmysel jednotlivých kriviek, hrotov a ja neviem čoho. Daj mi taký iný prístroj, zobraz mi ním… človeka, nejako,“ zháčil sa, veď bojuje proti skúmaniu tela. Vlastne nebojuje, len nepovažuje používané metódy za dostatočné. A stále mu v mysli rezonuje rozdiel medzi telom a človekom. Prach si a v prach sa obrátiš; presvedčenie, že človek je len komplikovanejší hodinový stroj, to ho rozčuľovalo. Na jednej strane vravieť, že človek je najvyššie stvorenie v rebríčku nielen evolučnom, ale aj v kreacionistickom; na druhej mu vzápätí doraziť sebavedomie tvrdením, že božie deti sú len hlinou alebo akýmsi pohyblivým strojčekom? Fuj!

„Alan! Čo si sa zasekol?“

„Ale nie, zamyslel.“

„Asi sa ti to neprihodí často, keď si tak stuhol. Čo si chcel povedať?“

Doktor Baranko potriasol hlavou, aby sa vrátil z myšlienok do rozhovoru: „Že ak niečo existuje, ale nevieme určiť prečo, tak nie je v poriadku popierať existenciu a bagatelizovať to tvrdením, že ide len o odchýlku. Skôr by sme mali začať pochybovať o schopnosti zistiť pravdu, pretože máme nedostatočné prístroje, nepresné metódy, zlé teórie. Daj mi taký prístroj, ktorý ukáže… a podľa toho, čo nám… hm, sprostredkuje, budeme vedieť, čo s tým. A potom budeme postupne skúmať, ako človeka liečiť.“

„Hľadáš dušu? To už robili mnohí…“

„Čože? Dušu? Prečo? Ale nie. Neviem. Dobre, pre mňa človek nie je telo. Ale je človek len telo a duša?“

„Len? A čo psychológovia?“

„Dobre, ešte myseľ. Tebe to stačí? Hlavne keď dušu neliečime? Mne… Ja… Neviem.“

„Konflikt profesie s vierou?“

„Ale choď voľade…“ zadrel doktor nespisovne. „Čo je život? Čo je vlastne tá duša? Je to život? A čo je osobnosť? Je dušou? Iste nie životom. Čo je to teda ten život, čo je človek? Vieš?“

„A ty?“

„Nie. Nie som si istý. Už som stretol kopu takých, čo si životným štýlom, životom, ničili telo. Keď som im pomohol, onedlho som ich aj tak mal pred sebou zas – a s tým istým čímsi, no v horšom stave. Telo som potom možno vyliečil, no nemyslím, že som vyliečil človeka. On ostal chorý…“

„Chorý?“

„Urobí zdravý človek takú blbosť, že sa za čímsi naháňa až do sebazničenia, a ešte k tomu opakovane? Vraj múdry človek sa učí z chýb. No, naozaj múdry sa učí z cudzích, menej múdry z vlastných. A kto sa nepoučí – aký je?“

„Čo ja viem?“

„Hlupák, a poriadny. A predsa práve to robí kopa ľudí. Si vezmi tých, čo si musia furt dokazovať, akí mladí a silní, a šikovní sú, lámať nezmyselné rekordy a nivočiť si pritom zdravie…“

„A všelijakí akrobati, skokani cez čokoľvek a odkiaľkoľvek…“

Doktor nadviazal: „Pritom adrenalín spôsobuje rýchle starnutie tým, ktorí si dokazujú svoju mladosť.“

„To fakt?“

„Jasné. A navyše… Vieš, aj keď kosti pozrastajú, rany sa zacelia, kĺb sa usadí…“

„A oni idú a zopakujú si to možno ešte horšie, lebo veď naposledy prežili a oni predsa chcú poznať svoje hranice – a presiahnuť ich aspoň o kúsok!“

„Presne. Podľa toho sú síce hlúpi, možno po nebo, pretože v päťdesiatke ich budú všetky tie zlomeniny bolieť podľa počasia alebo pri námahe, ale nie sú chorí.“

„Telo je zdravé, človek ale nie. Inak by nemal také potreby… Ale to potom chceš liečiť aj psýchu, túžby, možnosti sebarealizácie…“

Doktor mávol rukou. Môže mať naozaj zdravý človek túžbu sebarealizácie pomocou krásy tváre alebo tela, obstaranej chirurgicky alebo sebatrýznením v telocvičniach? Preto si potom zohaví telo obrazmi, pod ktorými sa stráca nielen akákoľvek krása, ale aj to telo, a pritom by si také „obrazy“ v živote na stenu nezavesil? Podobať sa dokonale na svoj idol – a prísť tak o vlastnú jedinečnosť a stať sa len lacnou a nikdy nie dokonalou kópiou? Alebo len odstraňovať „nedostatky“ krásy? Meditovať nad relativizovaním krásy a jej prototypov sa doktorovi nechcelo. Hoci nie je plastický chirurg, i tak sa s pacientmi a svojimi známymi o ich túžbe „vylepšovať“ svoj zovňajšok dokonca aj na úkor funkčnosti rozprával častejšie, než mu bolo milé. A to tú tému nikdy nenadhodil on.

Mávol nad takými myšlienkami rukou, iné mal na premýšľanie. Úsilie lekárov čo najdokonalejšie poznať útroby ľudského tela vychádzalo z potreby napraviť tam čosi, o čom lekár už vedel, že je to v neporiadku. Povedať, že vznik röntgenu šiel ruka v ruke s technikami výmeny celých kĺbov alebo že jedno bolo priamo podmienené druhým, bol nezmysel – a on to vedel. Preto mu teraz mysľou rezonovala veta, ktorú vyslovil. Najprv čosi nájsť v človeku akýmsi novým diagnostickým postupom, potom zistiť, čo to znamená, pochopiť, ako to liečiť, a až potom hľadať možnosti liečby mu zrazu prišlo smiešne. Možno až šialené. To by muselo byť niečo ako…

Nenašiel prirovnanie. Muselo by to byť niečo celkom nové. Nový pohľad na človeka, na ľudskú bytosť.

ISBN 978-80-972063-6-9

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Predslov

I. Súčasnosť

1. Správa v médiách

II. Minulosť

1. Prízraky

III. Budúcnosť