Vydavateľstvo Elist

www.elist.sk

VRAŽDY V TATRÁCH:

Mŕtvi

V STAROM SMOKOVCI

DANIEL J. DANČÍK

Autor: © Daniel J. Dančík, 2017

Obálka: © Adriána Švárna

Korektúra: Zuzana Konečná

Vydavateľstvo: © Elist s.r.o.

Rok vydania: 2017

Všetky práva vyhradené. Nijaká časť tejto knihy nesmie byť reprodukovaná, uchovávaná v rešeršných systémoch alebo prenášaná akýmkoľvek spôsobom vrátane elektronického, mechanického, fotografického či iného záznamu bez predchádzajúceho písomného súhlasu autora, respektíve vydavateľa.

ISBN EPUB: 978-80-8197-032-0

ISBN MOBI: 978-80-8197-033-7

Ďakujem všetkým, ktorí mi pomohli s prácou na knihe a to najmä mojim rodičom a starým rodičom z otcovej strany.

Mapka je použitá s povolením autora.

MESTO VYSOKÉ TATRY

(v roku 2004)

Štát: Slovensko. Kraj: Prešov. Okres: Poprad. Nadmorská výška: 1 350 m n. m. – 760 m n. m. Rozloha: 39 816 ha. Počet obyvateľov: 4 860. Mestské časti: Podbanské, Štrbské Pleso, Vyšné Hágy, Nová Polianka, Tatranská Polianka, Tatranské Zruby, Nový Smokovec, Starý Smokovec, Horný Smokovec, Dolný Smokovec, Tatranská Lesná, Tatranská Lomnica, Tatranské Matliare, Kežmarské Žľaby a Tatranská Kotlina. Administratívne centrum: Starý Smokovec (Starý Smokovec 1, 062 01 Starý Smokovec, Vysoké Tatry). Šport a kultúra: vysokohorská turistika (zimná uzávera od 1. 11. do 15. 6.), zimné športy/zimné strediská (Štrbské Pleso, Starý Smokovec, Tatranská Lomnica); Múzeum Tatranského národného parku, kino Tatry (Tatranská Lomnica), kino Kriváň (Nový Smokovec). Kúpele, ústavy, sanatóriá: Národný ústav tuberkulózy, pľúcnych chorôb a hrudníkovej chirurgie (Vyšné Hágy), Nemocnica Granit (Nová Polianka) Sanatórium dr. Guhra (Tatranská Polianka), Šrobárov ústav detskej tuberkulózy a respiračných chorôb (Dolný Smokovec), Kúpele Nový Smokovec (Nový Smokovec), Kúpele Tatranské Matliare (Tatranské Matliare). Spôsoby dopravy: Cesta Slobody (Vysoké Tatry), Tatranské elektrické železnice (Štrbské Pleso – Starý Smokovec + Poprad – Tatranská Lomnica + Poprad), Ozubnicová železnica (Tatranská Štrba – Štrbské Pleso), Tatranské lanové dráhy (Štrbské Pleso – Predné Solisko, Starý Smokovec – Hrebienok, Tatranská Lomnica – Štart – Skalnaté pleso – Lomnické sedlo a tiež Lomnický štít).

POZNÁMKA

Autor románu by chcel na začiatok upresniť niekoľko dôležitých faktov viažucich sa k príbehu.

Samotný prípad aj vystupujúce postavy sú úplne vymyslené a nemajú žiadnu spätosť s realitou. Udalosti prípadu a konania jednotlivých postáv sa však odohrávajú na pozadí skutočnej udalosti – víchrice z 19. na 20. novembra roku 2004.

Informácie o histórii Starého Smokovca autor čerpal z rôznych článkov, ktoré boli napísané JUDr. Jánom Gašparom na internetovej stránke:

nostalgicketatry.sk

Presné faktografické údaje o víchriciach v minulosti Vysokých Tatier autor použil z voľne dostupnej publikácie:

Jaroslav Jankovič a kol. – Projekt revitalizácie lesných ekosystémov na území Vysokých Tatier postihnutom veternou kalamitou dňa 19. 11. 2004 (Národné lesnícke centrum, Zvolen, 2007)

Po víchrici boli 20. novembra v reálnom živote nájdené len dve mŕtvoly. Obidve obete si vyžiadala víchrica: prvou obeťou bol štyridsaťdeväťročný muž – vo svojom vozidle náhodne zavalený padajúcim stromom, druhou obeťou bol český turista – silný ničivý vietor ho strhol zo svahu v Nízkych Tatrách.

D. J. D.

Pôvod názvu Tatry

Slovo Tatry sa po prvý raz v písomnej podobe objavilo v starobylej Kosmasovej kronike. Kosmas (1045 – 1125) uvádza výrok zomierajúceho českého kráľa Boleslava II., ktorý si na smrteľnej posteli roku 999 zaspomínal na časy, keď jeho krajina siahala až po „Tritri montes“. Etymológia názvu Tatry sa najčastejšie odvodzuje od ukrajinského slova toltry, ktoré sa do slovenčiny prekladá ako kameň alebo štrk.

František Kele a Milan Lučanský – Tatry

Prológ

Mŕtva obeť bola dosť ťažká.

Neznáma osoba, ktorá mŕtvolu niesla, namáhavo dýchala. Mierila k stromom, kde sa začínal preriedený les.

Krátko sa obzrela. Nikde nikoho. Všade panovala nočná temnota, pretože neznámu osobu práve pohltila čierňava lesa.

Nečakane zakopla o trčiaci koreň. Stratila rovnováhu, tlmene vykríkla a spoločne s mŕtvolu prehodenou cez plecia dopadla na zem, pokrytú vrstvou opadaného ihličia.

Neznáma osoba sa dlhší čas ani nepohla. Zmeravená strachom každú chvíľu čakala, že ju tu niekto prichytí. Zdalo sa jej, že ten výkrik muselo byť počuť široko-ďaleko.

Nič sa však nedialo.

Znovu vstala, chvatne sa oprášila od špiny, zdvihla mŕtvolu a pokračovala s ňou k momentálne najlepšiemu možnému miestu ukrytia. O minútu nato k nemu dorazila.

Bola to jama.

Dostatočne hlboká a zároveň široká k zahrabaniu mŕtvoly.

Neznáma osoba zložila mŕtvolu k okraju jamy a pre istotu sčasti prehĺbila jej stred. Trochu to trvalo, pretože nemala lopatu, jedine hrubšie drevo z konára padnutého stromu. Zemina bola stvrdnutá nočným mrazom a obsahovala menšie kamene.

Keď neznáma osoba skončila, zošuchla mŕtvu obeť do prehĺbenej jamy a rukami zahrnula zemou. Jama však nebola úplne zahladená, lenže ďalšia zemina tam nebola. Preto neznáma osoba aspoň čiastočne prikryla miesto väčšími napadanými konármi smrekov, ktoré ležali všade naokolo. Ostávalo dúfať, že lesná zver mŕtvolu nenájde. To by sa však stať nemalo. Okrem toho v najbližších dňoch by malo začať snežiť.

Neznáma osoba sa totálne vyčerpaná na chvíľu posadila a zhlboka dýchala.

Konečne to má za sebou!

Teraz musí dotiahnuť iba niekoľko zvyšných detailov. Potom rýchlo na všetko zabudne.

Pokiaľ sa jej to podarí.

o niekoľko rokov neskôr

Vysoké Tatry zažili storočnú katastrofu

VYSOKÉ TATRY - Vysoké Tatry sú zničené. Niekoľkohodinový nárazový vietor zmenil v piatok najväčšie slovenské turistické centrum na mesačnú krajinu.

Pohľad z vrtuľníka druhý deň po katastrofe je otrasný, tisíce polámaných a vyvrátených stromov ležia na zemi poukladané vedľa seba ako domino. Starí ľudia hovoria - Tatry sa vrátili o sto rokov späť a presne toľko bude trvať, kým sa z toho dostanú.

Aby bola predstava katastrofy jasná. Približne 60 kilometrov dlhá a desať kilometrov široká plocha tatranských lesov od Podbanského po Ždiar pripomína z výšky rovinu pri maďarských hraniciach.

Za jednu noc vylámalo toľko stromov, koľko za normálnych okolností vyťažia na celom Slovensku za rok: tri milióny kubíkov. Experti hovoria o miliardových škodách.

V Tatrách sa okrem rátania škôd odohrávalo aj niekoľko dramatických záchranných akcií. Záchranári hovoria o obrovskom šťastí, že pri takomto rozsahu katastrofy zomrel len jeden človek. Ďalších sa podarilo zachrániť.

Do Vyšných Hágov sa presekávali dva dni.

Včera sa už začalo hovoriť o príčinách škôd. Ochranári hovoria o dávnych chybách lesníkov. Pri víchrici padali najmä stromy, ktoré vysadili ľudia a kde boli len smreky. Šéf Lesoochranárskeho združenia Vlk Juraj Lukáč upozorňuje, že kedysi boli v postihnutých oblastiach zmiešané lesy, ktoré by boli aj teraz odolnejšie.

Škody budú odstraňovať dva až päť rokov, ďalších 20 rokov potrvá, kým vyrastie nový les. Podľa Lukáča nie je ani dobré, aby všetky popadané stromy hneď odstránili. Pre Tatry by to znamenalo zosúvanie pôdy. Už na jar, keď sa bude topiť sneh, by hrozili veľké záplavy.

V Tatrách sa asi skončila turistická sezóna. Hotelieri síce veria, že sezónu ešte zachránia, Tatry však úplne zmenili tvár a z krás, pre ktoré tam ľudia chodili, veľa nezostalo. Poničené sú aj lanovky a horské hotely a chaty.

Víchrica zabila veľa zveri. Tie zvieratá, ktoré prežili, budú podľa Miroslava Canigu z ústavu ekológie lesa SAV v Starých Horách, trpieť.

Daniel Vražda © SME

SME, pondelok 22. 11. 2004

Kapitola 1

Vzduchom sa zovšade niesol hluk bežiacich motorových píl, motora traktora a nákladniaka s menším nákladným žeriavom vzadu za vodičovou kabínou. Bolo cítiť vôňu smrekov – čerstvého dreva a zeleného ihličia. Bolo ráno a bolo zima.

Takúto strašnú pohromu si vonkoncom nikto nepamätal.

Tam, kde včera rástli stromy, sa dnes namiesto lesa rozprestierala planina. Obrovské rúbanisko. Občas ojedinelý nepoškodený strom, zopár takých, ktorým vietor urval vršok a o niečo viac tých zlomených, ktorých krátke špicaté pahýle pochmúrne vyčnievali dohora k čistej modrej oblohe. A napokon najviac bolo pravdaže tých vyvrátených.

Dvaja lesní robotníci dokončovali prácu na ďalšom vyvrátenom strome. Jeden odrezával od kmeňa koreň, druhý zatiaľ zvyšky konárov.

Keď skončili, hukot píl na chvíľu utíchol. Opustili spracovaný kmeň, brodiac sa takmer po kolená bielym snehom, posypaným miestami pilinami, a zamierili k ďalšiemu, ktorý na nich čakal za malým nízkym kopčekom.

Kopček obišli a dostali sa ku koreňom vyvráteného stromu, ktoré chceli teraz takisto obísť a dostať sa následne ku kmeňu. No vtedy to obaja zbadali a zostali stáť namieste.

„Počuj, není to snáď...?“

„Došľaka, fakticky! Nemám vysielačku. Utekaj to ohlásiť! Budem tu čakať!“

* * *

Kapitán Timotej Baranovský slúžil dvadsaťosem rokov („Panebože, naozaj to už bude dvadsaťosem rokov?“) v Policajnom zbore okresu Poprad. Pred pol rokom oslávil svoje päťdesiate druhé narodeniny.

Ten deň, presnejšie bolo 20. novembra 2004, sa už od samého rána nezačal preňho príjemne.

O pol siedmej ráno mu zrazu zavolal na mobil šéf, major Peter Nemec. Vytrhnutý zo spánku siahol rukou na nočný stolík vpravo a so šomraním prijal hovor. Jeho žena Jana, prebudená zvonením mobilu, sa prevrátila na druhú stranu.

Šéf sa mu bez akéhokoľvek náznaku súcitu v hlase ospravedlnil, že mu volá tak skoro, naliehavo ho však potrebuje kvôli prevzatiu jedného nečakaného prípadu.

Sprvoti mu chcel spontánne odseknúť, že je predsa víkend, no potom pochopil, že by to nemalo žiadny význam. Nakoniec odovzdane odvetil, že sa čo najrýchlejšie dostaví na stanicu a prípad prevezme.

Lenže týmto sa to zďaleka nekončilo, pretože hneď ako vstal, vŕšil sa problém za problémom. Všetko sa začalo nevinne: rannými správami Rádia Slovensko, ktoré zvykol počúvať počas jedenia raňajok, zložených z dvoch makových rožkov veľmi bohato natretých domácim čučoriedkovým džemom. Normálne by počas víkendu raňajkoval so svojou manželkou, pretože vstávali spoločne. Sám jedával len cez týždeň, lebo jeho žena, ktorá bola prokurátorkou, chodila do práce na desiatu hodinu. Občas sa na súde stretli, keď bol Baranovský svedčiť v prípade, ktorý predtým riešil. Niekedy sa im stalo, samozrejme, nechtiac, že skĺzli až do príliš dôverných tónov a sudcovia museli so sileným zakašľaním pripomenúť, že nie sú doma, ale na procese.

Práve odpíjal z hrnčeka kakao, keď redaktor hovoril o tom, ako sa v noci z 19. na 20. novembra prehnala Vysokými Tatrami strašná víchrica. Množstvo zničených stromov, neprejazdné cesty a trate tatranských železníc, tatranské osady odrezané od sveta – pretrhané vedenia, postrhávané strechy, prasknuté potrubia.

Baranovskému zabehlo. Zvyšok obsahu hrnčeka si vylial na košeľu aj nohavice oblečené do práce. Narýchlo si osušil fľaky utierkou, a potom náhlivo vytiahol z vrecka nohavíc mobil a zavolal svojmu synovi Cyrilovi, dvadsaťtriročnému horskému vodcovi v Tatrách, ktorý pracoval aj ako horský záchranár.

„Nazdar, Cyril, si to ty? Ako sa máš? Všetko v poriadku?“ vypytoval sa Baranovský.

„Ahoj, tati, samozrejme, všetko je o. k., prečo sa pýtaš?“ nechápal Cyril.

„No predsa bola tá víchrica a...,“ vysvetľoval Baranovský.

„Ach, pravdaže, nerozumel som. Nemusíš mať o mňa strach. Ako som povedal, všetko je v poriadku, práve s kamošmi odstraňujeme napadané stromy na trati vedľa Cesty slobody.“

„Tak som rád, že...,“ prehovoril Baranovský, lenže Cyril ho znovu prerušil.

„Prepáč, tati, musíme už skončiť, potrebujú ma.“

„Jasné, jasné. Chcel som ťa len počuť,“ odvetil Baranovský, v duchu trochu dotknutý synovým odbitím, lenže chápal, že má teraz určite veľa roboty.

Obaja ukončili hovor.

Baranovský si odložil mobil späť do vrecka nohavíc, následne vstal od stola a podišiel k okraju kuchynskej linky, kde bol telefón.

Vyťukal číslo svojich rodičov. Viedli vlastný menší penzión v Tatranskej Lomnici. Našťastie svokrovci bývali v Košiciach, takže o tých sa báť nemusel.

Zo slúchadla sa mu ozývalo nekonečné monotónne pípanie. Nikto mu nezdvíhal. Prešla jedna minúta.

Ale stále nič.

Zavolal znovu.

Vyčkával.

Neúspešne.

Table of Contents

MESTO VYSOKÉ TATRY

POZNÁMKA

Prológ

o niekoľko rokov neskôr

Kapitola 1