Simon Booker

WITHOUT TRACE

Copyright © 2016 by Simon Booker

Translation © 2017 by Matúš Kyčina

Jacket designer © All City Media

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5436-7

Venujem Mel

Jeden

Deväť dní pred dcériným zmiznutím navštívila Morgan Vinová dvadsiaty tretí raz väzenie v Dungenesse. Dozorcovia sa zabávali na jej naivnosti (Rozbehneme čitateľský krúžok! Zmeníme svet!), ale Morgan to bolo jedno. Skutočný dôvod, prečo udržiava styky s usvedčeným vrahom, aj tak nepoznali.

„Nevyzeráte na trasorítku.“

Posmešnú bacharovu poznámku brala ako kompliment. Pozorne si premeral jej obnosenú koženú bundu, obtiahnuté džínsy a vysoké tenisky.

„Plánujem hromadný útek,“ odvrkla. „Čitateľský krúžok je iba zámienka.“

Zamračil sa.

„Viete, že pomáhanie pri úteku je závažný zločin?“

„A to mi hovoríte až teraz?“

Natiahol ruku, vzal si Morganine kľúče aj iPhone a vymenil ich za visačku z plastu. Osobné predmety odložil do skrinky, stlačil bzučiak a pustil ju do čakárne, kde sa ďalší strážca, sprievodca, lenivo opieral o nefunkčný automat. Chlapík dočítal dokrkvaný výtlačok Daily Expressu a odomkol jednu z mnohých nasledujúcich brán. Morgan zamierila za ním cez ihrisko, popri zátarasách z ostnatého drôtu a zamrežovaných oknách ciel.

Najvyššie poschodie, tretia zľava.

Jeho cela.

Vyspal sa alebo celú noc nezažmúril oko?

Nervózny.

Plný nádejí.

Plánov.

Strážnik odomkol bočný vchod do bloku C. Morgan zastala, vychutnala si posledný nádych sviežeho jesenného vzduchu a vošla do úzkej chodby páchnucej kyslým potom, nechutným jedlom a potláčaným strachom. Ďalšie brány. Štrngot kľúčov. Dolu po strmých betónových schodoch, ešte jedna zatuchnutá chodba a nakoniec odpočiváreň. V kruhu sedelo desať mužov, nohy naširoko vystreté, každý si dôsledne strážil svoj osobný priestor.

Zacítila na sebe pohľady a v duchu sa potešila, že vstala skôr a umyla si vlasy, ešte plavšie než blond. Pred niekoľkými rokmi by zvolila kratší strih, keby si nepotrpel na dlhovlásky. Morgan bola ešte vždy na správnej strane štyridsiatky, jej štíhla línia bola výsledkom pravidelného plávania a večne napnutých nervov, takže dokonca aj v oku si zachovala mladícku iskru.

Okrem Dannyho nikto v odpočivárni netušil, aké puto viaže Morgan k väzňovi FF7836, a tak to malo zostať. Čitateľský krúžok bol zámienkou na opätovné nadviazanie pravidelného kontaktu, ale aj keby zajtrajšok vyšiel – ak uznajú jeho žiadosť –, svojich chlapcov neopustí. Dôverujú jej. Nemôže vycúvať len preto, že Danny sa vráti do života.

Ako zvyčajne sedel oproti Garymu Pascoeovi, hrubokrkému zápasníkovi v klietke, ktorý reťazou z bicykla zaškrtil svoju ženu, matku piatich detí. Na pamiatku si dal pod oko vytetovať slzičku.

„Ahoj, kráska.“

Pascoe vždy prehovoril prvý, rád mal veci pod kontrolou.

„Dobré ránko, Gary.“

„Neusmejete sa na mňa?“

„Skúste ma rozosmiať a uvidíme.“

„Keď ja poznám iba neslušné vtipy.“

„Venujme sa radšej knihe.“

„Vy ste tu šéfka.“ Praskol kĺbmi a spoza pása teplákov vytiahol Nezabíjajte vtáčika. „Mám otázku, týka sa toho advokáta v knihe. Čo za debilné meno je Atticus Finch?“

Morgan neodpovedala. Sadla si a otvorila ošúchaný výtlačok so somárskymi ušami, zhodou okolností na strane zababranej od čokolády. Pozostatok kofily spred dvadsiatich piatich rokov. Stopy minulosti.

„Podľa mňa je kretén,“ pokračoval Pascoe, „ale tuto obľúbenec pani učiteľky so mnou nesúhlasí.“

Pozrel na muža oproti a dal Morgan príležitosť zahľadieť sa do Dannyho sivozelených očí. Na líci mal odreninu a ľavú dlaň obviazanú špinavým obväzom. Ďalšia nehoda v sprchách?

„Podelíte sa o svoj názor na Atticusa, Danny?“ Kilcannon sa oprel a s priam zenovým sústredením zvažoval odpoveď. Morgan nikdy nepochopila, kde sa v ňom berie ten vnútorný pokoj, ale dokonca už v škole vyžaroval tichú autoritu.

„Atticus je archetypálny hrdina. Vždy sa zachová správne.“ Danny si prešiel prstami zdravej ruky po hustých modročiernych vlasoch. „Dráždi okolie, pretože obhajuje tých, proti ktorým sú ľudia zaujatí. On sa však drží princípov bez ohľadu na okolnosti.“

Pascoe sa zazubil.

„Vravím, debilné postavy v debilnej knihe,“ žmurkol na Morgan. „Kilcannon sa odbavuje, pretože máte rada film a chce sa vám dostať do nohavičiek.“ Spravil chlipnú grimasu. „Čo je zvláštne, všetci totiž vieme, že je na mladé mäsko,“ mľaskol jazykom. „Ak mu to zajtra prejde, nabetón skončíte v posteli.“

Morgan sa do líc nahrnula krv.

„Veľmi sa nesmejem, Gary.“

„Vidíte?“ Pascoe sa rozhliadol po miestnosti. „Len čo odtiaľto vytiahne päty, hneď pôjdu na to.“ Znova žmurkol na Morgan. „O chvíľu sa mi to končí. Nepočkáte na skutočného chlapa?“

Dannymu stvrdli črty a naklonil sa k Pascoeovi.

„Trochu sa kontroluj.“

„Upokoj sa, chlapče.“ Pascoe ledabolo ukázal na Dannyho obviazanú ruku. „Stalo sa ti niečo?“

Chvíľu na seba hľadeli, v očiach otvorené opovrhnutie. Morgan vedela, že najbližšie sekundy rozhodnú, či hodina prebehne pokojne, alebo sa skončí hádkou. Trik bol v tom, aby presadila svoju autoritu a pritom neponížila zápasníka.

„Poslúchajte ako dobrí chlapci,“ napomenula ich, „inak vám zruším Disneyland.“

Pascoe zaklonil hlavu a rozosmial sa.

„Disneyland?“ opýtal sa. „Tam by som nešiel ani za všetok fet z céčka.“

Ozval sa smiech. Trochu sa jej uľavilo. Väčšina tých chlapov bola na liekoch, človek si nemohol byť istý, ako taký vtip vypáli. A keď sa varilo niečo veľké – napríklad žiadosť Dannyho Kilcannona –, vo vzduchu viselo napätie.

Noviny za posledné dni viackrát oživili ten príbeh. Post uverejnil anketu. Danny Kilcannon: Nespravodlivo odsúdený alebo vinný? Osemdesiatdva percent čitateľov hlasovalo za vinný, prípad stále rozdúchaval vášne.

–  Jednoznačne to spravil.

–  Je nevinný. Zoe zabil niekto cudzí, zrejme vlamač.

–  Väčšina zavraždených obetí sa pozná s páchateľom.

–  To z neho nerobí vraha.

–  Kam sa podela jeho manželka? Zabil ju a telo hodil do mora.

–  Neexistuje. Rowena sa zosypala, ako tvrdil porote, a potom to sama skončila.

–  Nadŕžaš mu.

–  Kto nie?

Morgan viedla čitateľský krúžok dva a pol roka a ešte vždy netušila, za čo sedí väčšina jej chlapcov. Väzenská etiketa bola striktná – nepýtaj sa a drž jazyk za zubami –, každý však vedel, za čo dostal doživotie Danny Kilcannon. Jeho tvár bola známa už pred procesom. Povolaním bol stolár, ale objavil sa v niekoľkých televíznych komparzoch a nakoniec dostal rolu vraždiaceho kňaza vo veľkom seriáli BBC. Šéfredaktori bulvárnych denníkov si nič lepšie nemohli želať, najmä keď hľadali vhodnú prezývku. Svet ho poznal zväčša ako Killer-kanóna. Iba vo väzení to neplatilo. Tam bol Herec, prípadne Hnusný zmrd, podľa uhla pohľadu.

Medzi niektorými spoluväzňami bol obľúbený, čo však rozhodne neplatilo o tých, ktorí boli presvedčení, že pred štyrmi rokmi sa pokúsil znásilniť svoju nevlastnú pätnásťročnú dcéru a následne jej rozbil lebku desaťkilovým kladivom.

O deväťdesiat minút sa Morgan oprela o dvere svojho mini a strčila si do úst šúľanú cigaretu. Od mora fúkal nepríjemný vietor a preháňal sa po veľkom otvorenom priestranstve pred väzenským komplexom v Dungenesse.

„Morgan!“

Nastúpila do auta, tvárila sa, že ten nástojčivý hlas nepočuje, ale bolo neskoro. Náhlil sa cez parkovisko, menčestráky zopnuté pri členku cyklistickou sponkou, papiere plieskali vo vetre. Zazrela na nich jeho meno.

Psychológia socializácie v kriminológii od Nigela Cundyho. Zapálila si cigaretu a stiahla okienko.

„Zdravím, Nigel.“

Chlapík si začesal svetlé vlasy farby piesku.

„Nezájdeme zajtra na drink?“

„Prepáč, ale mám toho veľa. Možno nabudúce.“ Veľmi sa snažil, aby mu z tváre nezišiel úsmev.

„Budeš mať toho veľa, aj keď mu zamietnu žiadosť?“

„Čože?“

„Určite sa tešíš, ako sa s ním stretneš na slobode,“ spresnil Nigel. „Sviečky, šampáňo, husličky.“

Mala čo robiť, aby nevybuchla.

„Nechápem, o čo ti ide.“

„Keď žiadosť šmaria do koša, budeš potrebovať podporu,“ pokračoval. „Najmä po všetkých tých blogoch a twítoch, aby sa naňho nezabudlo.“ Zaodŕhal. „Škoda, že sa ti nepodarilo dostať poriadny článok do slušných novín.“ Stuhla.

„Navyše je to už druhá žiadosť. To neveští nič dobré.“

„Zabúdaš, že je nevinný.“

„Zabúdaš, že by si nemala miešať dojmy s pojmami.“

„Ukážkový justičný omyl ti sedí rovno pod nosom. Fakt ťa to vôbec netrápi?“

„Trápilo by ma, keby naozaj šlo o justičný omyl. Dôkazy hovoria jasnou rečou.“

Začínala ho mať plné zuby.

„Neunavuje ťa to niekedy?“

„Čo?“

„Obhajovať systém a neriešiť, ako niekoho zomlel.“

„Usvedčili ho.“

„Ja Dannyho poznám.“

„Omyl, poznala si ho. Kedysi dávno. Dnes sú z vás štyridsiatnici.“

„Mám tridsaťsedem.“

„Dosť, aby si nedovolila starým dobrým časom zatieniť úsudok a fakty.“ Chladno sa usmial a podal jej Daily Telegraph. „Suvenír.“

Fotka – tá, na ktorej Danny hľadí z väzenského auta krátko po tom, čo ho usvedčili – a nad ňou titulok, ktorý ťal do živého.

Vinný alebo nevinný? Killer-kanón sa zajtra dozvie výsledok odvolania.

„Daily Telegraph? To vážne?“

Potiahol. „Všetci nemôžu čítať Guardian.“ Vzdychla si.

„Počuj, nezmýlil si si povolanie?“

„Stále lepšie ako písať o treťotriednych hviezdičkách.“

Morgan sa kyslo usmiala. Potiahla zo šúľanej cigarety, na jazyku mala kúsok tabaku.

„Vždy takto balíš ženy?“

Naštartovala a Nigel sa konečne prestal uškŕňať. Hovoril nahlas, aby prekričal motor.

„Naposledy ti vravím, Danny Kilcannon nie je chlapík, za akého ho považuješ.“

Slová však odniesol vietor.

Miesto, ktoré Morgan nazývala domovom, jeden z roztrúsených prerobených vlakových vozňov, v ktorých začiatkom dvadsiatych rokov bývali rybári a železniční robotníci, bolo päť minút cesty od väzenia a tristo metrov od bodu, kde sa more stretávalo s kamenistou plážou. Bývalí vlastníci rozšírili priestory o drevený výklenok s výhľadom na starý maják.

Dom pozostával z dvoch spální, kúpeľne a kuchyne spojenej s obývačkou, z ktorej sa vychádzalo na zrubovú terasu s ťahavými červenými pelargóniami. Farba vždy zdvihla Morgan náladu, najmä v tie dni, keď sivé more útočilo na okná ako z guľometu a vietor zavýjal ako prízrak starej lokomotívy.

Do Dungenesskej prírodnej rezervácie s obrovskou elektrárňou, so štrkoviskami a s hromadami hrdzavejúceho šrotu sa nikto nehrnul, Morgan však milovala každučký kamienok, bodliak či kúsok hrdzavého plechu. Tešila sa zo spoločnosti netopierov, líšok, fretiek, jazvecov, zajacov a lasičiek, nehovoriac o vážkach, stovkách druhov hmyzu a – aspoň podľa letáka – o vtáctve, ktoré by zruinovalo nejedného ornitológa, od sokolov a šabliarikov až po drozdy a strnádky.

Vystúpila z auta a zahľadela sa na pláž bičovanú vetrom. Okrem troch mladíkov v diaľke tam nikto nebol. Jeden kopal do prázdnej plechovky, druhý hádzal kamene do opusteného člna. Zarinčalo rozbité sklo. Chalani sa rozbehli za plechovkou smerom k pylónom, čo sa ako mimozemské stavby nakláňali k elektrárni. Morgan vyšla na terasu pri dome.

Mušle začula ešte skôr, než ich zbadala. Škrípali jej pod nohami. Ktovie, či ich priplavilo, alebo to mali na svedomí tí chalani, možno to bola nejaká hra. Pri bližšom pohľade si však všimla, že niekto z mušlí úmyselne zložil slová.

Nesmieš mu veriť

Otočila sa k pláži. Chlapci zmizli. Pobrežie bolo pusté, rovnako jednosmerná cesta pri železnici do Romney Marshu.

Mimovoľne zdvihla nohu a odkopla mušle ďaleko do piesku. Vošla do domu, naliala si pohár vína a snažila sa nemyslieť na roztrasené ruky a tlčúce srdce.

Dva

Morgan sa zobudila pred piatou ráno a márne vyháňala z hlavy tajomný odkaz. Prirodzene sa núkal jeden vinník, žiarlivec Nigel Cundy, ale ktovie, možno to nemalo s ňou nič spoločné. Nejaký mladícky žart.

Krátko pred brieždením sa rozlúčila so spánkom, osprchovala sa a polhodinu špekulovala, čo si oblečie. So žalúdkom stiahnutým očakávaním nasadla do auta a vyrazila do Londýna. Minulý týždeň zaviezla mini do servisu. Príliš dlho čakala na dnešný deň, pokazené auto neprichádzalo do úvahy.

Zaparkovala v podzemnej garáži, pretisla sa prepchatým chodníkom a postavila sa na južnú stranu Strand Street, priamo naproti extravagantnej gotickej budove Justičného paláca. Už predtým sa rozhodla, že nepôjde do verejne prístupnej siene, nemusela by totiž zvládnuť prípadný zamietavý verdikt. Lepšie bude držať sa bokom. Každá spoločenská miestnosť s televíziou vo väzení v Dungenesse bude natrieskaná do posledného miestečka. Väzňa FF7836 čakal rozhodujúci deň, nemienila sa však prezradiť pred ostatnými členmi čitateľského krúžku.

Príjemné októbrové počasie vnieslo do radov reportérov zoradených pred budovou súdu vlnu žoviálnej nálady.

Pri pohľade na prenosové vozidlá – Sky News, BBC, ITV – sa neubránila úvahe, čo sa stalo s jej žurnalistickou kariérou. Plán bol jednoduchý, najprv Oxford a potom dôležitá práca investigatívnej novinárky pre Čas otázok, kde mala duchaplne komentovať udalosti dňa.

Realita sa od sna trpko líšila. Tehotenstvo, prerušenie štúdia, slobodná matka. Ani jeden šéfredaktor nevzal ohnivý článok podložený faktami o Dannyho nevine. Nestala sa oslavovanou obhajkyňou nespravodlivo odsúdeného, spravili z nej blázna, čo vypisuje do novín.

Začiatok Morganinej kariéry sa kryl s dramatickým poklesom predaja tlačených novín, preto sa vrhla na články o hviezdičkách a privyrábala si upratovaním utajených pobrežných sídiel pracháčov a ich rozmaznaných deciek s menami ako Sholto, Candida alebo hoci aj Chlamydia.

V džínsoch jej zavibroval mobil, vytiahla ho a skontrolovala e-mail. Väčšinu Morganiných skorých rán sprevádzal potláčaný strach, či sa nejakému šéfredaktorovi uráči odpovedať na jej sladké vábenie, ktoré však nikoho neobalamutilo.

Zdravím! Zaujíma vás, čo sa stalo s vyhasnutou hviezdou/bývalým futbalistom/členom zabudnutej chlapčenskej kapely? Už nemusí. On/ona je na protialkoholickom/v nejakej diere/obracia hamburgery. Čo keby som vám dala prednostný tip?

Morganin týždenný stĺpček Ja a moja chladnička znamenal pre Plus One, nezaujímavý bulvárny plátok, veľký úspech. Tri roky sa hviezdičky stavali do radu, aby exkluzívne odhalili obľúbené recepty a tým nevyhnutne aj svoje poruchy stravovania. Potom však prišiel nový šéfredaktor a so starým odišiel jediný trvalý zdroj Morganiných príjmov.

Dokonca aj teraz, keď čakala na verdikt súdu, musela myslieť na článok o domácich miláčikoch, čo pripomínajú svojich slávnych majiteľov. Lenže namiesto správy, ktorá by zaručila teplú večeru (OK, 1 500 slov do pondelka), prišiel e-mail od otca jej dcéry.

Tvoj kamoš Danny K sa zase sťažuje! Práve je pred súdom! Myslel som, že by si to mala vedieť! Cx

Typický Cameron s hlavou v kalifornských oblakoch, priveľa výkričníkov.

Cítila na sebe cudzie oči. Reportéri na druhej strane ulice jej nevenovali pozornosť. Chodci sa náhlili, ale ani jeden jej nevenoval pohľad.

Čosi ju však pozorovalo. Šiesty zmysel. Akoby sa jej dotýkal očami.

Striaslo ju, dav pred súdnou budovou sa zavlnil. Novinári sa tlačili dopredu a hľadali si najvýhodnejšie miesto.

Zrazu ho zazrela... Danny Kilcannon... vyšiel z klenutej chodby so svojou advokátkou Imogen Cooperovou-Priceovou, ryšaňou v priliehavom kostýme, ktorá stála a čakala, kým žurnalisti rozostavia mikrofóny.

Vybehla na cestu – kašlať na to, že ju uvidia, tak dlho čakala na tento okamih – a kľučkovala pomedzi autá. Fakt, že tam stál, znamenal jediné. Po štyroch rokoch ho oslobodili! Pretisla sa cez dav a zachytila advokátkino vyhlásenie.

„Dnes,“ hovorila Imogen, „po dlhom boji zvíťazila spravodlivosť. Po zvážení nových dôkazov a stiahnutí svedectva jediného údajného očitého svedka odvolací súd vyhlásil pôvodný rozsudok za neprávoplatný.“

Morgan na špičkách, so slzami na krajíčku zaháňala pocit, že víťazné vyhlásenie by mala predniesť ona. Sústredila sa na Dannyho. Na jeho nevzrušenú tvár.

„Zdôrazňujem,“ pokračovala advokátka, „že pán Kilcannon je nevinný. Rozsudok bol anulovaný a prokuratúra sa proti tomuto rozhodnutiu neodvolá. Od tejto chvíle je pán

Kilcannon v očiach zákona bezúhonný.“ Spravila dramatickú pauzu a zahľadela sa do kamier. „Pevne verím, že rovnako to vníma každý človek so zmyslom pre spravodlivosť.“ Vyhlásenie bolo adresované nielen divákom, ale aj všetkým šéfredaktorom v krajine. Médiá rozhodnú, ako sa na Dannyho bude hľadieť do konca života: buď ako na nespravodlivo odsúdeného, alebo ako na klamára, ktorému prešla vražda. Koľko ľudí tam už takto stálo a súdny systém im dal za pravdu, len aby ich verejnosť opäť odsúdila?

Imogen ďalej rečnila.

„Danny neposkytne vyhlásenie, ale požiadal ma, aby som v jeho mene predniesla toto: Dnešným dňom sa končí jedna nočná mora, ale rozhodne nie boj za spravodlivosť pre jeho nevlastnú dcéru Zoe. A nekončí sa ani pátranie po manželke Rowene.“

Advokátka sa odmlčala, Dannyho zavalili otázkami.

Aký je to pocit ocitnúť sa na slobode? Kam zmizla vaša manželka?

Morgan sa uprostred zástupu novinárov pokúsila zamávať mužovi v centre pozornosti, ale ruky ostali zakliesnené pri tele.

Myslíte si, že Rowena je nažive?

Ak ste nezabili Zoe vy, tak potom kto?

Danny si nevšímal otázky a mieril k pristavenému taxíku. Morgan sledovala, ako advokátka nastupuje vedľa svojho klienta. Auto sa odlepilo od krajnice, hoci Morgan v kútiku duše dúfala, že Danny sa ešte otočí.

Musím sa predsa poďakovať Morgan.

Videla však iba jeho vystretý chrbát, keď kráčal s Imogen Cooperovou-Priceovou. Zaplavila ju vlna žiarlivosti. Otočila sa a cez prepchaté ulice zamierila k podzemnému parkovisku.

O minútu zišla schodiskom, kde to smrdelo močom, a strčila do automatu parkovací lístok. Ledva mala na poplatok, každú sekundu v nej rástla zlosť, ako ju obišiel. Po tom všetkom, čo preňho spravila. Dnešok si predstavovala inak.

Tesne pred autom zastala. Pokuta? Fakt? Nahnevane vytrhla lístok spoza stierača. Nebol hladký, ale drsný ako obyčajný zdrap papiera. Niekto naň napísal tri slová.

Si na rade

Tri

Kým sa vrátila do Dungenessu, začalo sa stmievať a od mora sa kúdolili chuchvalce hmly. Vystúpila z auta, žalúdok stále stiahnutý zlosťou a strachom. Bála sa, že nájde ďalší odkaz, ale terasa bola prázdna. Nijaké mušle, nijaké slová, nijaké varovanie.

Rýchlo vošla do kuchyne, zamkla a zhodila zo seba koženú bundu. Z kohútika tiekla horúca voda (ráno ho asi zabudla zastaviť), kôš páchol včerajšími krevetami. Vyhodila vrece na terasu, chvíľu vo vetre zápasila s balkónovými dverami a potom si konečne sadla na gauč. Snažila sa nemyslieť na odkaz, ale čo robiť, keď sa vydaria štyri roky práce a nemáte sa o to s kým podeliť?

Nikdy by jej nenapadlo, že Danny odíde s advokátkou. Nedohodli sa, čo bude robiť, akosi automaticky však predpokladala, že príde k nej, aby strávil večer so svojou hrdinkou a najstaršou kamarátkou.

Vlastne viac ako kamarátkou.

Očami prešla po miestnosti. Kúpila belgické pivo a kofilu, zbožňoval ju ešte ako chlapec. Zabalila ich do žltého papiera a previazala žltou stuhou.

Jeden roh plagátu Blahoželáme! sa odlepil a dotýkal sa gauča vedľa dvoch napoly spľasnutých balónov.

Hodila plagát do koša, zapálila si šúľanú cigaretu a praskla balóny.

O dve pivá neskôr zapla laptop a skontrolovala mobil. Nijaké e-maily, správy ani odkazy. Roztrhala obal čokolády, kráčala hore-dolu po izbe a šomrala si popod nos. Dobre, takto si dnešný večer nepredstavovala, ale Danny je voľný a na ničom inom nezáleží. Ozve sa, keď bude vhodný čas. Ak práve sŕka šampanské z ceckov Imogen Cooperovej-Priceovej alebo jej sťahuje pančuchy (vyzerala na ten typ), kto by sa čudoval?

Odhryzla si z tyčinky a zhlboka sa nadýchla. Zapla televízor. Dannyho prepustenie bola udalosť dňa v Správach o šiestej. A zase sa tam vytŕčala aj poondiata Imogen Cooperová-Priceová, ženská, čo odmietla Morganinu pomoc a poslala ju do teplých krajín ako nejakú buchnutú kravu. Vyhlásenie pred budovou súdu dávali nezostrihané. Advokátka práve nastupovala s Dannym do taxíka. Morgan prešiel prvotný nával žiarlivosti. Sústredila sa na reportérku BBC s ovisnutou bradou.

Podľa obhajcov obžalovaného bol celý proces od samého začiatku založený výlučne na nepriamych dôkazoch. Prokurátor vzniesol obvinenie, že Kilcannon sa správal násilnícky k manželke – doteraz sa nenašla – a neprístojne k pätnásťročnej dcére Zoe. Takzvané nepriestrelné dôkazy však chýbali. Obžaloba napríklad tvrdila, že krvavé škvrny na šatách obvineného možno vysvetliť len tým, že je vrah. Porota najprv toto tvrdenie prijala, neskôr sa však ukázalo ako pochybné a autora pôvodného posudku vyškrtli zo zoznamu znalcov. Ani toto by však na uznanie odvolania nestačilo. Proces zvrátil až vedúci Dover Holiday Parku pán Caleb Quirke. Pôvodne tvrdil, že videl obvineného utekať z miesta činu krátko po dvanástej v tú noc, keď bola Zoe zavraždená.

Reportérka pokračovala, na obrazovke naskočil záber Dannyho vo väzenskom vozidle v prvý deň procesu v Old Baileyi. Oblek, kravata. Strhaná tvár, prázdny pohľad.

Quirke svoju výpoveď stiahol a priznal sa ku krivému svedectvu. Až vtedy komisia pre opätovné posudzovanie odsúhlasila preskúmanie odvolania súdom. Spochybnený dôkaz krvavých škvŕn podrobili skúmaniu podľa najnovších súdnoznaleckých postupov. Profesorka Dorothy Greenbergová, jedna z najuznávanejších britských znalkýň, dosvedčila, že keď Kilcannon našiel Zoe v chatke, ešte dýchala. Na rozdiel od predchádzajúceho posudku totiž dospela k záveru, že škvrny na oblečení sú výsledkom vykašliavania kvapiek krvi umierajúcou. Keby Kilcannon surovo zaútočil kladivom, mal by na sebe omnoho viac krvi a kúsky tkaniva.

Obrazovku zaplnili ďalšie archívne zábery, tentoraz domáce video Zoe, trinásťročnej dievčiny s tvárou posiatou pehami, ako cvičí pred chatou s kruhom.

Pred osemnástimi mesiacmi komisia zamietla prvé odvolanie a Kilcannonove nádeje schytali tvrdý úder.

Opäť sa objavila reportérka pred budovou súdu.

S novým posudkom a odvolaním svedectva Caleba Quirka komisia súhlasila, aby sa prípad opätovne otvoril. Po dnešnom rozhodnutí Kráľovská prokuratúra vyhlásila, že neexistuje reálna šanca na odsúdenie, v očiach zákona je Danny Kilcannon nevinný a po štyroch rokoch strávi prvú noc na slobode.

Morgan vypla prijímač. Chvíľu civela na čiernu obrazovku, vzala mobil a prešla adresár. Jeden po druhom na ňu priatelia zanevreli, unavení jej posadnutosťou Dannyho nevinou. Matku dostala rakovina, otca postihla demencia, dcéra si užívala v Amerike. V mysli sa jej vynorila tvár Nigela Cundyho, ale vzápätí ju zahnala. Dnešný večer túžila stráviť s jedinou osobou, ale tá mala iné plány.

Čo je prirodzené.

Úplne v poriadku.

Chystala sa otvoriť ďalšie pivo, ale na poslednú chvíľu si to rozmyslela. Mala si pripraviť plán B. Pivo jej zlepšilo náladu, ale po treťom by sa už iba ľutovala.

Vstala.

Dá si čaj.

To je ono.

Harmančekový.

A teplú vaňu.

Spraví si pekný večer.

Postavila čajník na platňu, hľadela von oknom a načúvala šumeniu vĺn na kamenistej pláži. Siahla do vrecka na džínsoch a vybrala okruhliak, ktorý so sebou nosila od deviatich rokov. Cítila na dlani jeho upokojujúcu tiaž.

Pred takmer tridsiatimi rokmi, na inej pláži.

Dievča a chlapec. Osemroční.

Dannyho hlas.

„Vymeňme si kamienky.“

„Načo?“ čudovala sa.

„Môžeme nosiť kúsok toho druhého vo vrecku.“

Pokrčila plecami. Znelo to hlúpo, ale inak sa potešila. Zvláštne ju šteklilo v bruchu. Ako keby sa dobre najedla, aj keď toto bolo ešte príjemnejšie.

„Dobre,“ súhlasila, „vymeňme si kamienky.“

Table of Contents

Jeden

Dva

Tri