Sara Pennypacker

PAX

Text copyright © Sara Pennypacker 2016

Illustrations copyright © Jon Klassen 2016

Translation © 2017 by Michal Jedinák

Slovak edition © 2017 by Ikar

Všetky práva sú vyhradené. Nijaká časť tejto knihy sa nesmie reprodukovať, ukladať do informačných systémov ani prenášať v akejkoľvek podobe či akýmkoľvek spôsobom – elektronicky, mechanicky, fotokopírovaním, nahrávaním alebo inak – bez predchádzajúceho písomného súhlasu vlastníka autorských práv.

Z anglického originálu Pax (HarperCollins Publishers) preložil Michal Jedinák.

Redigovala Vlasta Greschová.

Obálku podľa pôvodného návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s. – Stonožka, Bratislava v roku 2017 ako svoju 1088. publikáciu v elektronickej podobe.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5618-7

Venujem svojmu agentovi

Stevenovi Malkovi,

ktorý povedal „Pax“.

Poznámka autorky:

Líšky sa dorozumievajú zložitým spôsobom,

a to vokalizáciou, gestami, pachmi a výrazmi.

„Dialógy“ v Paxových kapitolách písané kurzívou

sú pokusom o preklad ich výrečného jazyka.

Iba preto, lebo sa to nedeje tu,

neznamená to, že sa to nedeje vôbec.

1

Lišiak postrehol, že auto spomaľuje, skôr ako chlapec. Všetko cítil prvý. Vo vankúšikoch na labkách, v chrbtici aj v jemnej srsti na zápästiach. Trasie nimi, cesta bude teda hrboľatejšia. Zdvihol sa z chlapcovho lona a vetril cez škáročky v okne. Jasné, vchádzajú do lesa. Výrazná vôňa borovíc – drevo, kôra, šišky a ihličie – sa zarezávala do vzduchu ako čepeľ, ale lišiak rozoznal aj mäkšiu ďatelinu, medvedí cesnak, paprade a stovky iných pachov, s ktorými sa doteraz nestretol. Voňali zeleno a naliehavo.

Aj chlapec teraz niečo zacítil. Zviera si pritiahol bližšie a tuhšie zovrel bejzbalovú rukavicu.

Bál sa, čo lišiaka prekvapilo. Autom cestovali už niekoľkokrát, chlapec bol zakaždým pokojný, dokonca natešený. Lišiak drgol ňufákom do výpletu na rukavici, hoci pach kože neznášal. Vždy keď to urobil, jeho chlapec sa rozosmial. Rukavicou stisol zvieraciemu kamarátovi hlavu, zo žartu s ním zápasil, a lišiak takto odpútal jeho pozornosť.

Lenže dnes chlapec zdvihol svoje zvieratko a zaboril si tvár do bieleho líščieho goliera.

Vtedy si lišiak všimol, že chlapec plače. Začudovane sa zvrtol. Naozaj plače, hoci nehlučne. To uňho lišiak ešte nikdy nevidel. Chlapec už veľmi dlho neronil slzy, ale lišiak mal dobrú pamäť: zakaždým najskôr vykríkol, asi nech všetci vidia, že mu z očí prúdi tá čudná slaná voda.

Lišiak mu oblizol slzy a ešte väčšmi ho to zmiatlo. Vo vzduchu sa nevznášal nijaký pach krvi. Vymanil sa z chlapcovho náručia a pozorne sa naňho zadíval. Vyľakal sa. Možno prehliadol zranenie, i keď jeho čuch sa nikdy nemýlil. Nie, nijaká krv, dokonca ani modrina alebo vytekajúci špik z prasknutej kostičky, čo sa mu už raz stalo.

Auto zabočilo doprava a kufor vedľa nich sa zakolísal. Lišiak čuchom zistil, že je v ňom chlapcovo oblečenie a drobnosti z jeho izby, ktorých sa najčastejšie dotýkal: fotografia z písacieho stola a veci, ktoré ukrýval v spodnej zásuvke. Labkou zašmátral po rohu kufra v nádeji, že sa veko o kúsok nadvihne, aby aj chlapcov slabý nos zacítil vôňu domova a upokojil sa. Ale vtedy auto opäť spomalilo, tentoraz sa iba drkotavo vlieklo. Chlapec skleslo zložil tvár do dlaní.

Lišiakovi sa rozbúchalo srdce a zježili sa mu štetinové chlpy na chvoste. Pach obhoreného kovu z otcových nových šiat ho štípal v hrdle. Priskočil k oknu a zaškrabal na sklo. Aj chlapec občas doma postavil podobnú sklenenú stenu. Vždy sa cítil lepšie, keď tam bola.

No teraz ho chlapec stiahol späť do lona a prosebným hlasom prehovoril k otcovi. Lišiak už rozumel mnohým slovám, aj tomuto: „NIE.“ Slovo „nie“ zvyčajne počul v spojení s jedným z dvoch mien – jeho vlastným a chlapcovým. Pozorne počúval, ale dnes chlapec „NIE“ iba zúfalo opakoval svojmu otcovi.

Roztrasené auto zastalo a naklonilo sa doprava, za oknom sa zdvihol oblak prachu. Otec sa znova načiahol ponad sedadlo. Synovi niečo povedal mäkkým hlasom, hoci prenikavo páchol ako ľudia pri klamstve, a schmatol lišiaka za srsť na krku.

Chlapec sa nebránil, preto ani lišiak neodporoval. Ochabnutý a zraniteľný visel v mužovom zovretí, hoci bol vystrašený a najradšej by ho pohrýzol. Ale dnes svojich ľudí nenahnevá. Otec otvoril dvere a po štrku a trsoch trávy prešiel na kraj lesa. Chlapec vystúpil a kráčal za ním.

Otec položil zviera na zem a lišiak uskočil z jeho dosahu. Premeral si svojich ľudí a s prekvapením zistil, že sú už takmer rovnako vysokí. Chlapec v poslednom čase veľmi vyrástol.

Otec ukázal prstom k lesu. Chlapec sa naňho dlho díval, z očí mu znova tiekla slaná voda. Potom si utrel tvár golierom trička a prikývol. Siahol do vrecka džínsov a vytiahol starého plastového vojačika, lišiakovu obľúbenú hračku.

Lišiak spozornel, už sa tešil na známu hru, pri ktorej mu chlapec hodí hračku a on ju vypátra – chlapcovi to vždy pripadalo pozoruhodné. Lišiak chytil hračku do papule a čakal, kým za ním chlapec nepríde a opäť ju nezahodí.

A naozaj – chlapec zdvihol vojačika nad hlavu a šmaril ho do lesa. Lišiakovi sa tak uľavilo – prišli sem iba preto, aby sa zahrali! –, že poľavil v ostražitosti. Ako šmuha vyrazil k lesu, za svojimi ľuďmi sa ani neobzrel.

Keby sa otočil a uvidel, že chlapec sa vytrhol z otcovho objatia a dlaňami si zakryl tvár, hneď by sa vrátil. Čokoľvek chlapcovi chýbalo – bezpečie, zábava, náklonnosť – postaral sa o to.

No namiesto toho sa rozbehol za hračkou. Nájsť ju bolo trochu ťažšie ako inokedy, veď v lese sa vznášalo množstvo iných, čerstvejších pachov. Ale iba trochu, lebo z hračky stále cítil aj chlapcovu vôňu. Našiel by ju všade.

Vojačik ležal tvárou na hrboľatom koreni orecha popolavého, akoby sa tam vrhol v zúfalstve. Pušku, ktorú si neúnavne pritláčal k lícu, mal po pažbu zaborenú do špinavého lístia. Lišiak do hračky strčil ňufákom, aby ju vyslobodil, chňapol ju do zubov, potom si sadol a čakal.

V lese však ani šuch. Iba lúče slniečka prenikali cez listnatú klenbu a ligotali sa ako zelené sklo. Lišiak sa vystrel. Po chlapcovi ani stopy. Preľakol sa a po chrbte mu prebehli zimomriavky. Pustil hračku a vyštekol. Nič. Opäť vyštekol, ale zasa mu odpovedalo iba ticho. Ak to mala byť hra, vôbec sa mu nepáčila.

Zdvihol plastového vojačika a pustil sa naspäť po vlastných stopách. Keď vybehol z lesa, mihla sa nad ním sojka a zaškriekala. Lišiak zmeravel, naježil sa.

Chlapec naňho čaká, aby sa spolu hrali. Ale vtáky! Celé hodiny ich pozoroval zo svojej ohrady a triasol sa, keď videl, ako ľahkovážne križujú oblohu, ako blesky, ktoré často vídal za letných večerov. Ich slobodný let ho vždy fascinoval.

Sojka sa znova ozvala, tentoraz hlbšie v lese, ale odpovedal jej celý zbor. Lišiak na okamih zaváhal a zaškúlil medzi stromy, či nezazrie jasnomodré perie.

Vtom za sebou začul zabuchnutie dverí, potom ešte jedno. Rozbehol sa ako o život, nevšímal si divé ruže, ktoré mu driapali líca. Motor auta burácavo naskočil a lišiak šmykom zastal na kraji cesty.

Chlapec spustil okno a natiahol k nemu ruky. Len čo sa auto rozbehlo – spod kolies vyletoval štrk –, otec zakričal na chlapca: „Peter!“ A chlapec zas vykríkol to druhé meno, ktoré lišiak poznal.

„Pax!“

2

„Takže ich bolo veľa.“

Peter počul, ako hlúpo to znie, ale nevedel si pomôcť. „Veľa,“ zopakoval. Prehŕňal sa v ošúchanej plechovke od sušienok plnej plastových vojačikov. Líšili sa iba pózami: stáli, kľačali alebo ležali na bruchu, všetci si k olivovozeleným lícam pritláčali pušky.

„Vždy som si myslel, že mal iba toho jedného.“

„Nie. Stále som na nejakého stúpil. Museli ich byť stovky. Celá armáda.“ Starý otec sa zasmial na vlastnom vtipe, ale Peter zostal vážny. Obrátil hlavu a uprene sa zadíval z okna, akoby si na tmavnúcom zadnom dvore niečo všimol. Hánkami si prešiel po brade – rovnako si otec škriabal strnisko – a nenápadne si utrel slzy, ktoré mu vyhŕkli. Iba decko by plakalo pre čosi také.

Prečo vlastne fňuká? Má dvanásť a neplakal už roky, dokonca ani vtedy, keď si zlomil palec, lebo holou rukou chytal vysoký odpal Josha Hourihana. Veľmi to bolelo, ale bolesť tlmil nadávkami, zatiaľ čo s trénerom čakali na röntgen. Vzchopil sa. Ale dnes plakal už dvakrát. Peter vybral vojačika z plechovky a spomenul si na deň, keď rovnakého našiel v otcovej zásuvke. „Čo je to?“ zdvihol ho do vzduchu.

Petrov otec si od neho vojačika zobral a tvár mu zmäkla. „Mhm. Dávno som ho nevidel. V detstve to bola moja obľúbená hračka.“

„Smiem si ho nechať?“

Otec mu vojačika hodil naspäť. „Pravdaže.“

Peter ho položil na okennú rímsu pri posteli, puška mierila von a vyvolávala v ňom uspokojivý pocit bezpečia. Ale neprešla ani hodina a Pax vojačika uchmatol. Petra to rozosmialo. Celý Pax – všetko musí mať.

Peter pustil hračku späť do plechovky a chystal sa zacvaknúť viečko, no vtom si všimol, že z kopy vojačikov trčí roh zožltnutej fotografie.

Vytiahol ju. Jeho otec, mohol mať desať alebo jedenásť, na nej objímal psa. Sčasti pripomínal kóliu, sčasti všetko možné. Vyzeral ako dobrý pes, taký, o ktorom by rodič povedal svojmu dieťaťu. „Nevedel som, že otec mal psa,“ podal fotografiu starkému.

„To je Duke. Najhlúpejší tvor na svete, ustavične sa plietol pod nohy.“ Starký sa na snímku lepšie zahľadel a potom pozrel na Petra, akoby mu niečo prvý raz udrelo do očí. „Máš rovnaké čierne vlasy ako tvoj otec.“ Pošúchal si sivé chĺpky na holej hlave. „Aj ja som kedysi také mal. A pozri sa, aj on bol vycivený ako my, a uši mu odstávali ako plachty. Jablko nepadlo ďaleko od stromu, však?“

„Nie, pane,“ Peter sa nasilu usmial, ale dlho mu to nevydržalo. Pliesť sa pod nohy. Presne to povedal aj Petrov otec. „Nemôže tam mať lišiaka, plietol by sa mu pod nohy. Už nie je taký vrtký ako kedysi. Aj ty sa mu vyhýbaj. Na deti nie je zvyknutý.“

„Keď prišla vojna, aj ja som narukoval. Ako môj otec. A teraz tvoj. Povinnosť volá a v našej rodine na ňu odpovedáme. Nie, pane, naše jablká nepadajú ďaleko od stromu.“ Vrátil fotografiu chlapcovi. „Tvoj otec a ten pes boli nerozluční. Skoro som na to zabudol.“

Peter vrátil fotografiu do plechovky, zatlačil viečko a zasunul ju pod posteľ, kde ju našiel. Znova vyzrel z okna. Radšej sa s dedom nebude baviť o zvieratách. Iba čo by sa napočúval o povinnostiach. A už vôbec ho nezaujímajú dáke jablká a stromy. „O koľkej sa tu začína škola?“ opýtal sa, ani sa neobrátil.

„O ôsmej. Ale máš prísť skôr, aby si sa predstavil triednej učiteľke pani Mirezovej alebo Ramirezovej... Mám pre teba školské pomôcky.“ Starký kývol na zošit s pružinou, otlčenú termosku a kôpku krátkych ceruziek spojených hrubou gumičkou.

Peter pristúpil k stolu a všetko si vložil do ruksaka.

„Vďaka. Autobusom alebo pešo?“

„Pešo. Tvoj otec chodil do školy pešo. Na konci Jaseňovej odboč doprava na Školskú ulicu a tam ju uvidíš. Je to veľká tehlová budova. Školská ulica, dobre si to zapamätaj. Keď vyrazíš o pol ôsmej, prídeš načas.“ Peter prikývol. Chcel byť sám. „Fajn. Som zbalený. Asi si pôjdem ľahnúť.“

„Dobre,“ odvetil starý otec a ani sa nesnažil zakryť úľavu v hlase. Odišiel a rázne za sebou zatvoril dvere, akoby chcel povedať: Túto izbu si nechaj, ale zvyšok domu je môj.

Peter stál pri dverách a načúval krokom. Po čase sa ozvalo rinčanie riadu v dreze. Predstavil si starého otca v stiesnenej kuchyni, kde v tichosti večerali dusenú zeleninu s mäsom. Šíril sa v nej taký silný zápach vyprážanej cibule, až Petrovi napadlo, že prežije aj dedka. Aj po sto rokoch drhnutia desiatkami rôznych rodín tu pravdepodobne zostane trpký puch.

Starý otec sa odšuchtal do svojej izby, potom slabo zapraskal zapnutý televízor so stíšeným zvukom, rozrušeného moderátora správ nebolo takmer počuť. Až potom si Peter špičkami vyzul tenisky a ľahol si na úzku posteľ.

Celé leto – možno aj dlhšie – tu bude bývať so starým otcom, ktorý vyzerá, akoby mal každú chvíľu vybuchnúť. „Na čo sa stále zlostí?“ opýtal sa raz pred rokmi otca.

„Na všetko. Na život,“ odvetil mu. „Po smrti tvojej starej mamy sa to ešte zhoršilo.“

Po smrti svojej mamy Peter otca úzkostlivo pozoroval. Spočiatku bol otec iba mlčanlivý, až mu to naháňalo strach. Ale postupne mu tvár stvrdla, bol večne zamračený, a ruky držal pri tele zovreté do pästí, akoby len čakal, kedy ho niečo podráždi.

Peter sa naučil nebyť tým niečím. Radšej sa mu vyhýbal.

Obaľoval ho stuchnutý pach masti a cibule, presakoval zo stien aj z postele. Otvoril okno vedľa seba.

Do izby prenikol chladný aprílový vánok. Pax nikdy nebol vonku mimo ohrady. Peter sa snažil zahnať spomienku na opusteného lišiaka. Za autom pravdepodobne nebežal dlho. Ale predstava, že zmätený klesol na štrkovú krajnicu, bola ešte horšia.

Chlapec smútil. Celý deň, celou cestou sem sa v ňom zvíjal strach. Ako nejaký had, čo vyčkáva v úkryte, pripravený vyliezť po chrbte a posmešne mu zasyčať do ucha: Nie si tam, kde by si mal byť. Stane sa niečo zlé, lebo nie si tam, kde by si mal byť.

Prevrátil sa na brucho a vytiahol spod postele plechovku od sušienok. Vylovil z nej fotografiu, na ktorej otec nenútene objíma čierno-bieleho psa. Akoby sa nikdy nebál, že ho stratí.

Nerozluční. Áno, všimol si hrdosť v starkého hlase. Pravdaže bol pyšný, veď vychoval syna, ktorý dobre vie, čo je to vernosť a zodpovednosť. A že dieťa a jeho zviera majú byť nerozluční. Vtom sa zarazil. Znamená to, že on a Pax boli... rozluční?

Pravdaže neboli. Peter mal dokonca niekedy pocit, že s Paxom splynuli. Prvý raz sa to stalo, keď lišiaka zobral na prechádzku. Mláďa uvidelo vtáka a naplo vôdzku, chvelo sa ako zelektrizované. Peter videl vtáka Paxovými očami – lietal si ako rozprávkový blesk, celkom slobodný a rýchly. Aj on sa od vzrušenia triasol na celom tele a plecia ho pálili, akoby túžil po krídlach.

Dnes popoludní sa to zopakovalo. Mal pocit, akoby tam zrýchľujúce auto nechalo jeho. Srdce sa mu v panike prudšie rozbúchalo.

Petra v očiach opäť zaštípali slzy. Rozčúlene si ich utrel dlaňami. Otec povedal, že to bolo správne rozhodnutie. „Blíži sa vojna. Každý prinesie nejakú obeť.

Ja musím nastúpiť do služby – je to moja povinnosť. A ty musíš odísť.“

Jasné, že s tým napoly rátal. Aj jeho dvaja priatelia sa s celou rodinou zbalili a odcestovali, len čo sa objavili prvé zvesti o tom, že sa treba vysťahovať. Ale so zvyškom nepočítal. S tým najhorším. „A tá líška... Nuž, aj tak je načase poslať ju späť do divočiny.“

V tej chvíli zavyl kojot, tak blízko, až sa Peter strhol. Potom sa k nemu pridal druhý a tretí. Chlapec sa posadil na posteli a zabuchol okno. Neskoro. Skučanie a zavýjanie sa mu zahniezdili v hlave. Dobre vedel, prečo kojoty tak zavýjajú.

Peter mal na svoju mamu dve veľmi nepríjemné spomienky. Mal ich aj veľa pekných a často sa nimi utešoval, hoci sa bál, že z toľkého používania vyblednú. No na tie dve zlé sa snažil zo všetkých síl zabudnúť. Lenže teraz mu v hlave vyli kojoty a jednu z nich vyhrabali.

Mal asi päť rokov, keď našiel mamu rozčúlenú pri záhone krvavočervených tulipánov. Polovica stála v pozore, polovica ležala v hline s rozmliaždenými hlávkami.

„Zničil ich zajac. Asi si myslí, že stopky sú lahôdka. Čertisko jedno.“

Peter v ten večer pomohol otcovi nastražiť pascu.

„Neublížime mu, však?“

„Nie. Iba ho chytíme a odvezieme do susedného mesta. Nech žerie tulipány niekomu inému.“

Peter sám položil mrkvu do pasce a potom otca poprosil, aby mu dovolil spať v záhrade a držať stráž. Otec sa nedal obmäkčiť, ale nastavil mu budík, aby sa zobudil prvý. Len čo sa rozdrnčal, Peter bežal do izby za mamou a za ruku ju ťahal von, aby jej ukázal prekvapenie.

Pasca ležala na boku v čerstvo vyhĺbenej širočiznej jame. Vnútri ležalo zajačie mláďa. Mŕtve. Na telíčku nevideli jediný škrabanec, ale klietka bola rozdriapaná a poprehýbaná a okolitá zem zoraná pazúrmi.

„Kojoty,“ povedal otec, keď sa k nim pripojil. „Museli mláďatko vydesiť na smrť, ako sa k nemu pokúšali dostať. A nás to ani nezobudilo.“

Petrova mama otvorila pascu a zdvihla bezduché telíčko. Priložila si ho k lícu. „Boli to iba tulipány. Len zopár tulipánov.“

Peter našiel mrkvu s ohlodaným koncom a hodil ju najďalej, ako vládal. Potom mu mama vložila zajaca do spojených dlaní a odišla po lopatu. Peter prštekom hladkal ušká, vytŕčajúce ako také paprade, drobné labky aj mäkučký kožúšok na krku, zmáčaný maminými slzami.

Keď sa vrátila, pohladila Petra po tvári, horiacej od hanby. „To nič.

Nevedel si to.“

Ibaže to nebolo nič. Ešte dlho po tom, keď Peter zavrel oči, videl pred sebou kojoty. Pazúry rozrývali hlinu, čeľuste cvakali. Videl sa tam, kde mal byť: na stráži v nočnej záhrade. V tej predstave vyliezol zo spacieho vaku, našiel skalu a hodil ju. Kojoty ušli do tmy, on otvoril pascu a zajačika vyslobodil.

Keď sa mu to pred očami vybavilo, roztriasol sa, akoby naňho zasyčal had. Až mu to zobralo dych. Keď v tú noc kojoty zabili zajaca, nebol, kde mal byť, presne ako teraz.

Zalapal po vzduchu a prudko sa posadil. Fotografiu roztrhol napoly, potom ešte raz a útržky šmaril pod posteľ.

Nemal opustiť Paxa.

Vyskočil na nohy – stratil veľa času. Z kufra vylovil voľné nohavice, maskáčové tričko s dlhými rukávmi, flaušovú mikinu, náhradnú spodnú bielizeň a ponožky. Všetko napchal do ruksaka, iba mikinu si obviazal okolo pása. Do vrecka džínsov strčil zatvárací nožík a peňaženku.

Chvíľu sa rozhodoval medzi turistickými topánkami a teniskami a vybral si topánky, hoci si ich neobul.

Poobzeral sa po izbe v nádeji, že nájde baterku alebo niečo na táborenie. Izba v detstve patrila otcovi, ale okrem niekoľkých kníh na polici starý otec všetko vypratal. Plechovka od sušienok ho očividne prekvapila – prehliadol ju. Peter prešiel prstami po chrbtoch kníh.

Atlas. Natešene ho vytiahol a listoval v ňom, kým nenašiel mapu s cestou, po ktorej prišli s otcom. „Budeš odo mňa iba päťsto kilometrov,“ upokojoval ho niekoľkokrát do ticha v aute. „Keď mi dajú dovolenku, prídem za tebou.“ Peter vedel, že sa to nestane. Vo vojne voľno nedávajú.

A okrem toho, teraz mu nechýbal otec.

Vtom si všimol čosi, čo si dovtedy neuvedomil: diaľnica sa hadila popri pohorí. Keby sa vydal rovno cez lesy a nie po ceste, ušetril by veľa času a zaiste by ho nechytili. Začal trhať stránku, no vtom mu napadlo, že starému otcovi nemôže nechať takú očividnú stopu. Hodnú chvíľu mapu študoval a potom vrátil atlas na policu.

Päťsto kilometrov. Skratka cez hory by mu mohla ušetriť dobrých stopäťdesiat, takže by mu ich zostalo niečo vyše tristo. Keby prešiel aspoň päťdesiat kilometrov denne, zvládol by to za týždeň alebo aj skôr.

Paxa nechali na začiatku prístupovej cesty k opustenému mlynu. Bol to Petrov nápad, nik po nej totiž nechodil – Pax nepoznal premávku – a všade naokolo sa rozprestierali lesy a polia. O sedem dní sa tam vráti a Pax ho bude čakať. Zakáže si myslieť na to, čo by sa za ten čas mohlo prihodiť skrotenému lišiakovi. Nie, Pax ho bude čakať na kraji cesty, presne tam, kde ho vypustili. Určite bude hladný, možno vystrašený, ale živý. Peter ho vezme domov. Nechá si ho. Len nech ho potom niekto skúsi vyhnať! Toto je správne rozhodnutie.

On a Pax. Nerozluční.

Znova sa rozhliadol po izbe, najradšej by sa hneď rozbehol. Nemohol však nič prehliadnuť. Posteľ. Stiahol z nej prikrývku, pokrčil plachtu a udieral päsťou do vankúša, až kým to nevyzeralo, že na ňom spal. Z kufra vybral maminu fotku, ktorú mával na písacom stole – bola z jej posledných narodenín, v rukách držala šarkana, ktorého jej vyrobil Peter, a usmievala sa, akoby nikdy nedostala lepší darček –, a strčil ju do ruksaka.

Vzápätí vytiahol jej ďalšie veci, ktoré ukrýval doma v spodnej zásuvke. Záhradnícke rukavice, ešte vždy ušpinené od hliny; škatuľku maminho obľúbeného čaju, ktorý dávno stratil mätovú vôňu; hrubé podkolienky s červenými a bielymi pásikmi, ktoré nosievala v zime. Všetkých predmetov sa dotkol, želal si, aby sa raz vrátili domov na svoje miesto, a potom si vybral najmenší – zlatý náramok s emailovým medailónom fénixa, čo nosila každý deň – a šupol si ho do ruksaka k fotografii.

Naposledy prebehol pohľadom po izbe. Zrak mu padol na bejzbalovú loptičku a rukavicu, podišiel k stolu a napchal si ich do ruksaka. Nevážili veľa a doma ich bude chcieť. Navyše sa s nimi cítil lepšie. Opatrne otvoril dvere a vkradol sa do kuchyne.

Ruksak položil na dubový stôl a v tlmenom svetle nad sporákom si balil zásoby. Škatuľa hrozienok, balíček krekerov, poloprázdny pohár arašidového masla – Pax by preň vyliezol z každého úkrytu. Z chladničky si zobral za hrsť syrových nití a dva pomaranče. Naplnil si termosku, potom prehľadával zásuvky, kým nenašiel zápalky. Zabalil ich do alobalu. Pod umývadlom sa mu pošťastili dva objavy: kotúč lepiacej pásky a škatuľa pevných vriec na odpadky. Nepremokavá plachta by bola lepšia, ale vďačne si zobral aj dve vrecia a zazipsoval ruksak.

Napokon odtrhol z poznámkového bloku pri telefóne hárok papiera a začal písať odkaz: MILÝ STARÝ OTEC. Chvíľu sa na to oslovenie díval, akoby bolo v cudzom jazyku, potom papier pokrčil a zobral si nový. ODIŠIEL SOM ZAVČASU. NECHCEL SOM MEŠKAŤ DO ŠKOLY. UVIDÍME SA VEČER. Zahľadel sa na stránku a rozmýšľal, či slová znejú tak previnilo, ako sa cíti. Naveľa pripísal: ĎAKUJEM ZA VŠETKO. PETER. Odkaz položil pod soľničku a vytratil sa z domu.

Na tehlovom chodníku si natiahol mikinu a čupol si, aby si zaviazal topánky. Potom vstal a na plecia si dal ruksak. Rozhliadol sa. Dom za ním vyzeral menší, ako keď sem prišiel, akoby už ustupoval do minulosti. Na oblohe si rýchlo plávali oblaky, odrazu sa spoza nich vynoril polmesiac a osvetlil mu cestu.

Table of Contents

Poznámka autorky:

1

2