Marion Pauw

GIRL IN THE DARK

Copyright © 2016 by Marion Pauw

Translation © 2017 by Milan Kopecký

Jacket design by Kathleen Lynch/Black Kat Design

Jacket photograph © Tobias Regell/Link Image/Gallery Stock

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5474-9

Nadi a Jiřímu

PRVÁ KAPITOLA

RAY

Transport väzňov sa veľmi neodlišuje od prepravy ošípaných. V oboch prípadoch musí náklad prísť na miesto určenia živý. Na inom nezáleží.

Mal som na rukách putá. Nebolo mi to príjemné ani pohodlné. Pri nastupovaní do dodávky som sa musel sústrediť, aby som nestratil balans. Dozorca s hranatou hlavou ma postrčil dnu. Neurobil to zo zlomyseľnosti, bol zvyknutý zaobchádzať s druhými hrubo.

„Pohni sa.“ Jediné slová, ktoré patrili priamo mne. Zatackal som sa, nabral stratenú rovnováhu a sadol si do koženkového sedadla.

Zámerne hlasno zaštrngali kľúče. Kov buchol o kov. Zarinčali dvere klietky, tej, v ktorej ma prevážali.

Bežal mi ôsmy rok trestu. Obľúbil som si monotónny rytmus dní, ale mrežiam som neprivykol.

Dodávka mala tónované sklá. Po dlhom čase prvý pohľad na svet vonku sa mi naskytol cez tmavý sivý povlak. No aj tak som sa na výlet tešil. Že uvidím autá na ceste, stromy a decká na bicykloch uháňajúce s vetrom opreteky. Či nebodaj vlak, ako fičí na koľajniciach popri nás. Alebo chlapčiská, čo z nadjazdu hulákajú na autá pod sebou. Také tie veci, ktoré neukazujú v televízore, lebo sú priveľmi obyčajné, ale keď ich človek vidí, je mu za nimi ešte smutnejšie.

Dodávka vyrazila. Prevážali ma z väznice v Amersfoorte do Hopperovho ústavu v Haarleme.

Zatiaľ som ešte nevedel, či sa mám z toho, že ma prevážajú do detenčného psychiatrického ústavu, radovať, alebo nie. Narozmýšľal som sa o tom viac než dosť, čas na úvahy a na všeličo iné mi vo väzení rozhodne nechýbal. Zavše som sa aj tešil, že budem mať uvoľnenejší režim. Celu sám pre seba. Pestrejší denný program. Že budem o krok bližšie k slobode.

Inokedy som sa zasa tak dožieral a zlostil, že som sa nedokázal pozrieť z dobrej stránky vôbec na nič. Keď jediné, po čom som túžil, bolo byť doma pri rybičkách. Veľa som sa pre ne natrápil. V noci som si ich predstavoval, ako plávajú hore bruchom. Jednu veľkú zapáchajúcu guču pomcov, dvojzubcov a klaunov. Vtedy som vždy začal vrieskať, kým som nepobudil celé oddelenie.

„To zas ten dement.“

„Hej, vylízanec, drž hubu!“

„Počkaj zajtra, ty hajzel. Si ťa nájdem!“

V skutočnosti sa ma však nikto nikdy ani nedotkol. Bolo to iné ako v telke. Väčšinou majú väzni iba veľa rečí. Sem-tam sa strhne zvada pre nejakú sprostosť, napríklad pre ukradnuté cigarety. Ale znásilňovanie ich nebavilo ani nikto nikomu nevybíjal predné zuby, aby mu lepšie vyfajčil vtáka.

Zato si zo mňa robili prču. Raz, keď som bol v sprche, ukradli mi šaty. Niekoľkokrát mi z rúk vytrhli list, čo mama posielala raz do mesiaca, a nahlas ho prečítali pred všetkými v spoločenskej miestnosti. Takmer denne mi pľuli do jedla. No dotknúť sa ma? To nikdy.

Keď som neprestal vrieskať sám od seba, dozorcovia mi do krku nadžgali tabletku na upokojenie. A na druhý deň sa každý tváril, akoby sa nič nestalo. Prípadne ma ignorovali. Ubehli celé mesiace, kým si ku mne niekto sadol pri jedle. Mne to bolo fuk. Odjakživa som nechcel nič iné, len aby mi všetci dali pokoj.

Diaľnice A28 a A1 sa od dvetisíc tretieho veľmi nezmenili. Pritlačil som nos na sklo a odušu vstrebával: oblaky (hoci tých som si vo väzení užil až-až), lúky a najmä vodu.

„Hej! Nesopli tam na to okno,“ zavrčal dozorca. Sedel vpredu vedľa vodiča a bol obrátený ku mne. „Seď rovno.“

Chcel som sa pozerať von. Po všetkom, čo mi vzali, som sa nemienil dať pripraviť aj o toto.

„Kto neposlúcha, pôjde do želiez.“ Dozorca sa znovu obrátil dopredu. „Debil.“ Zahundral si to pod nos, ledva pohol perami, ale ja som ho počul. Také niečo, pravdaže, hovoriť nesmie. Čítal som poriadok. Keď máte veľa času, musíte ho niečím vyplniť. Píše sa tam, že členovia ozbrojeného sprievodu sa musia usilovať, aby „nezvyšovali mieru stresu prevážanej osoby“.

Bol som zvyknutý, že mi nadávali, zažil som aj oveľa horšie veci. Dalo sa teda povedať, že dozorca nič zlé neurobil, lebo slovo „debil“ mi predsa nemohlo zhoršiť mieru stresu. Aj keď také nevinné zasa nebolo. Napadlo mi, že by som mohol podať sťažnosť. Len som nevedel, či budem mať v ústave toľko voľného času. Súd mi nariadil rehabilitačný program, takže ma čakala terapia, aby som sa jedného dňa mohol znovu začleniť do spoločnosti. Tak to aspoň písali v letáku, čo mi prišiel niekoľko týždňov pred prevozom.

„Vieš, čo je zač?“ spýtal sa dozorca vodiča a mykol hlavou ku mne.

Vážne som pochyboval, že sa o mne smú zhovárať v mojej prítomnosti.

„Boli toho vtedy plné noviny. Tuná drbko si išiel k susedke na výtrtky, a keď ho poslala do riti, začal vyvádzať. Najprv si vybil zúrivosť na nej, potom aj na jej malej dcére, ešte len štvorročnej. A keď ich obidve rozsekal, tak si normálne v pohode zapálil a cigu zahasil o tú malú babu. Chápeš to?“ Dozorca sa obrátil ku mne. „Ty si si to užíval, čo? Aj sa ti pritom postavil?“

Pritlačil som nos na okno. Vedľa nás išlo veľké terénne auto. Vzadu sedeli dve malé deti v sedačkách so zebrím poťahom. Chlapec a dievča, asi dvojičky, mohli mať tak tri roky. Obe boli kučeravé a dievča mi pripomenulo Annu od susedov. Prehltol som, aby som zahnal kovovú pachuť v ústach.

„Môžem to napasovať do jazera,“ ozval sa vodič, „nech v tej klietke zgegne.“

„Malá dopravná neh... och, prepáč!“ Dozorca fľochol ponad plece, či počúvam.

„Potom si sadneme na breh a zapálime si.“

„Veľkého hrubého džointa.“

Pozrel som na dievča v aute. Zdalo sa mi, akoby sa dívala aj ona na mňa, hoci cez to tmavé sklo ma, jasnačka, nemohla vidieť. Mala veľké oči a dlhé mihalnice. Ako žmurkacia bábika. Oči, ktoré na vás pozerajú a zavrú sa, len keď ju položíte na chrbát.

Priviezli ma k vysokému múru s hrotmi navrchu. Otvorili sa vráta a my sme vošli do akejsi chodby. Zastavili sme v betónovej kóji osvetlenej neónovými lampami. Zovšadiaľ na nás mierili kamery.

„Usmej sa do objektívu!“ povedal vodič. Smial sa. Brána sa otvorila, pokračovali sme v ceste.

Prišli sme pred budovu v tvare podkovy, žltú ako piesok. Auto zastavilo pred vchodom. Dozorca vystúpil a štrngal s kľúčmi, kým nenašiel správny. Klietka sa konečne otvorila.

„Vylez.“

S námahou som vstal. Putá ma oškierali na zápästí, brneli mi prsty. Skoro som sa pri vyliezaní zdrúzgal. Dozorca ma chytil, no len čo sa dalo, zas ma pustil ako smetiar vrece.

Popohnal ma niekoľko krokov pred seba. Bolo mi zle. Bolo mi príšerne zle.

Otvorili sa dvere na fotobunku. Vošli sme do malého vestibulu, kde sedela za pultom žena s vlasmi červenými ako kokteilová čerešňa. Pozrela na nás a nevzrušene ďalej telefonovala. S kým sa zhovárala? Rozprávali sa o mne?

Pristúpil k nám ďalší dozorca a bez slova ma začal šacovať. Celého ma prehmatával veľkými labami. Nútil som sa zostať pokojný. Chcel som sa vyhnúť tomu, aby sa ma dotkol, aj keď mi šmátral v rozkroku a znútra na stehnách. Potom ma previedli cez detektor kovu.

Za ním na mňa čakal muž v červenom tričku.

„Vítam ťa, Ray,“ povedal mi. „Vitaj. Som Mohammed de Vries, sociálny pracovník z prijímacieho oddelenia. Doň budeš nateraz zaradený aj ty. Môžeš ma volať Mohi.“

„Mohi,“ zopakoval som. Poznal som typy ako on. Vtipkárov. Čo sa tvária, akí sú s vami kamoši, a potom vás lusknutím prsta zradia.

„Najprv ťa vezmem k zdravotníkom, urobia ti testy na prítomnosť drog a alkoholu. Potom pôjdeš do prijímacieho oddelenia.“

„Zložíte mi putá?“ spýtal som sa.

„Teraz ešte nie.“

„Prečo?“ Ticho.

„Prečo nie?“ spýtal som sa znovu.

„Mohli by ste si ho prebrať?“ Dozorca strčil papier pod nos mužovi, ktorého som mal volať Mohi. Mohi napísal paličkovým písmom, ako sa volá, a pod to pridal podpis. „Si balíček ako od kuriéra, čo, Ray?“ žmurkol na mňa.

„Tak sa tu majte.“ Dozorca odišiel posuvnými dvermi.

„Išiel by si so mnou?“ požiadal ma Mohi. Mal som vari inú možnosť?

DRUHÁ KAPITOLA

IRIS

Som profesionálka. Teda aspoň si každý deň ráno vravím, že dnes už to tak určite bude. Aj keď to niekedy znamená zastupovať chrenov v strednom veku, čo robia sviňačiny mladým naivným babám, a ešte sú na tom schopní zarábať.

S Petrom van Benschopom som si dohodla stretnutie v jednej z tých predražených reštaurácií v bankovej štvrti. Sedel pri okne, ťukal do telefónu. Treba povedať, že Peter van Benschop bol oveľa menej distingvovaný než zvyšok jeho rodiny. Ako jediný z nich sa nepodieľal na fungovaní rodinnej lodiarskej firmy.

„Teší ma, pani Kasteleinová.“ Pozdravil ma tak nahlas, až som sa zháčila, či netrpí poruchou sluchu. Vstal a pri podávaní, čo sa dalo čakať, mi takmer rozdrvil ruku.

Sadli sme si. Prevesila som si kabelku cez operadlo stoličky, preplietla prsty a zdvorilo som sa spýtala: „Čo by ste odo mňa potrebovali, pán van Benschop?“

Prišiel čašník a spýtal sa, čo si dáme. Objednala som si čerstvú pomarančovú šťavu. Van Benschop dvojité presso.

„Spis ste si už preštudovali?“

„Čítala som list od právnikov žalujúcej strany.“

„A tie dévedečká?“ Zasa ten úškľabok.

„Aj tie mám.“

„A?“

„Poviem vám, že to nie je moja obľúbená forma zábavy, tým by som túto otázku uzavrela. No z právneho hľadiska ide o zaujímavý prípad.“

„Myslíte si o mne, že som úchylný, však? Starý prasák.“

„Tak sa vidíte?“

„Nie, ale vy áno?“

Zamyslela som sa nad tým. Niečo na tom bolo. Potom som sa však mierne usmiala a odvetila: „Až taký starý sa mi nezdáte.“

„Ale no tak, priznajte si to. Som vám odporný. Myslíte si, že ubližujem ženám. Lenže práve od žien dostávam množstvo pozitívnych ohlasov. Od vzdelaných a inteligentných žien ako vy.“

Čašník nám priniesol nápoje. „Stihli ste si vybrať?“

„Dám si rajčinovú polievku,“ oznámila som.

„Ja sendvič Club s hranolčekmi. Bez majonézy, len trochu kečupu.“

Čašník sa slušne usmial a odišiel.

„Na svete je veľa švacnutých ľudí. Aj žien. Čo dokazujú vaše ohlasy.“ Odpila som si džúsu.

Zasmial sa. „Musíte byť švacnutá na to, aby vás bavil sex, Iris?“

„To nie, ale vaše posteľné chúťky sú tak trochu... extrémne, nemyslíte?“

„Ale viete vy čo, Iris? Ženy to tak majú rady. Veľmi rady.“

„Iba ak narušené,“ namietla som.

„A tie vari nemajú právo zabaviť sa, zažiť raz za čas trochu rozkoše?“

Už som dlhšie nemohla tajiť svoj skutočný názor, hoci som vedela, že mi to potom Rence dá vyžrať. „Aha, takže teraz sa budete stavať do roly filantropického dobrodinca, ktorému zo všetkého najväčšmi leží na srdci blaho svojho blížneho.“

„Možno.“

„Venujme sa prípadu. Ste si vedomý, že obsadzovanie neplnoletých hercov do neprístupných filmov odporuje zákonu? Ide o detskú pornografiu.“

„Podľa občianskeho mala osemnásť. A jej pička rozhodne nebola najmladšia. To mi teda verte.“

Hlasnejšie už to asi nešlo. „Chcete tým povedať, že predložila falošný doklad totožnosti? Máte kópiu?“

„Áno.“

„Tú budem potrebovať. A čo najrýchlejšie.“

„Hm. To bude ťažšie. Má ju môj partner.“

„Mohli by ste teda požiadať svojho partnera, aby vám ju vydal? Ak sa nám podarí dokázať, že to dievča...“

„Ale hovno dievča. Mladá žena. Trvám na tom, aby ste ju nazývali ,mladá žena‘.“

Venovala som mu čo najpresvedčivejší úsmev. „Ak dokážeme, že vás tá mladá žena uviedla do omylu tým, že vám predložila falošný doklad totožnosti, výrazne sa nám zlepšia vyhliadky na to, aby vás očistili spod obvinenia z výroby detskej pornografie. A súčasne dokážeme, že konala z vlastnej vôle.“

„Môj partner zmizol – so zmluvami a s časťou mojich investícií.“ Van Benschop si odpil kávy a zasmial sa. „Ale nebojte sa, zaplatené dostanete. Možno aj prihodím, aby ste mali za čo oslavovať. Boli ste už na Bahamách?“

Opäť som sa v duchu pozastavila nad tým, prečo tento prípad pridelili práve mne. Šéf tvrdil, že nasadiť ma na van

Benschopov prípad bude dokonalý ťah. A Martha Petersová, druhá partnerka vo firme, bola práve vtedy „úplne zasekaná“, aj keď má normálne na starosti všetky záležitosti van Benschopovcov a rada sa tým chváli.

„Aby sme sa vrátili k vášmu prípadu: bez kópie dokladu totožnosti to bude trochu náročnejšie. Predpokladám, že...“ v poslednej chvíli som si zahryzla do jazyka, aby som nepovedala ,obeť‘ „... tá mladá žena podpísala vyhlásenie, v ktorom potvrdila, že je uzrozumená s podmienkami predmetného...“ opäť som lovila vhodné slovo „... výkonu.“

Vo vrecku mi zabzučal telefón. Pod stolom som pozrela na displej. Volali mi z najdesivejšieho čísla na svete: z Aaronovej škôlky.

„Mali by ste tam niekedy zaskočiť. Na Bahamy. Oceán je tam nádherný,“ pokračoval Peter van Benschop.

„Prepáčte, toto musím zdvihnúť.“ Vstala som a vyšla von. „Áno?“

„Tu Mika,“ ohlásila sa hysterickým hlasom. Presne som vedela, ako sa cíti, a jediné, čo mi letelo hlavou, bolo: Prosím, teraz nie. Postarajte sa o to vy. Ja mám iné povinnosti. Prosím.

„Aaron je ako čert. Vyfarboval si, a keď mu mladšie dievča vzalo pastelku, pohrýzol ju. Až do krvi. Teraz trieska hlavou o zem a nedá sa zastaviť. Petra si myslí, že by ste si poňho mali prísť. Hneď.“

Bolo jasné, že nemá zmysel protestovať. Nieto ešte poznamenať čosi v duchu: Značnú časť svojho príjmu po zdanení vynakladám na to, aby ste sa mi tri dni v týždni postarali o dieťa. Nemohli by ste to urobiť aspoň raz?

„Teraz, Iris,“ zdôraznila, akoby som ju predtým nepočula. „Nie o pol hodiny. Hneď.“

„Urobím, čo sa bude dať.“

Ako prvému som zavolala darcovi spermií, aj keď som vedela, ako asi pochodím. Od našich spoločných známych sa mi donieslo, že rád bedáka nad tým, ako málo vída svojho syna. Preplo ma do odkazovej schránky, ako zvyčajne. Potom som skúsila zavolať mame. Bola na pedikúre, no sľúbila, že si príde po Aarona ku mne domov, len čo jej uschne lak na nechtoch.

„Skôr by si nemohla? Zaplatím ti iný termín u pedikérky. Prihodím aj šampanské a masáž nôh. Prosím.“

„Prepáč, zlatko, nedá sa.“

Kiežby som aj ja mohla povedať to isté. Aké by to bolo skvelé odvrknúť: Nedá sa! „Mama, som teraz na stretnutí s klientom. Vieš, ako to bude vyzerať, keď sa odrazu zdvihnem a odídem?“

„Hádam odo mňa nečakáš, že sa kvôli tebe ihneď na všetko vykašlem? Rada ti pomôžem a robím to pomerne často, ak si náhodou zabudla. No za Aarona si zodpovedná ty. Si predsa jeho matka.“

„Ďakujem za pripomenutie,“ šprihla som. Všimla som si, že Peter van Benschop ma pozoruje cez okno s pobaveným výrazom v tvári. Zdvihol obe ruky, akoby sa pýtal: Tak čo je? Obrátila som sa mu chrbtom. Vtedy si matka trpko odfrkla: „Prosím?“

„Prepáč.“ Neznášala som, keď som sa jej musela ospravedlňovať. Čo bývalo nezriedka. „Dobre, tak ja ho vyzdvihnem a vezmem domov, ale príď si poňho, prosím ťa, najskôr, ako sa ti bude dať. Prosím.“

„Pousilujem sa,“ odvetila nonšalantne.

Zložila som, a hoci som mala sto chutí zvriesknuť a šmariť tehlu po vyškerenom van Benschopovi za sklom, zhlboka som sa nadýchla, vystrela plecia a vrátila sa k stolu.

„Pustil som sa do toho bez vás,“ ukázal na taniere s jedlom, ktoré sa zjavili na stole, kým som telefonovala. „Dlho vám to trvalo.“ Na vrchnej pere mal prilepený kúsok šalátu.

„Mrzí ma to, ale budem musieť odísť. Ide o naliehavú záležitosť.“

„Určite decko.“

„Ešte dnes vám zavolám a dohodneme si náhradný termín. A ešte raz – prepáčte.“

„Slobodná matka. To vidím hneď. Na ženy som expert. Viem aj, že najradšej máte čiernu spodnú bielizeň. A stavil by som sa, že si každý deň pred spaním čítate, no vždy zaspíte s otvorenou knihou v rukách.“

Musela som sa ovládnuť, aby som podráždene nevzdychla. „Obed je na mňa.“

Chytil ma za zápästie. „Žena za mňa ešte v živote neplatila. A dnes s tým nebudeme začínať.“

„Firemné pravidlo.“ Vytrhla som sa mu a vybrala z peňaženky platobnú kartu. „Popoludní vám zavolám.“

Ktosi mi vravel, že dieťa človeku spestrí citový život. Asi na tom bude kus pravdy. Lebo odkedy mám Aarona, neopúšťa ma prenikavý a hlboký pocit, že som totálne neschopná.

Tento mesiac to bolo už tretí raz, keď som musela Aarona vyzdvihnúť zo škôlky predčasne, lebo sa nevedel vpratať do kože. Vyskytli sa aj ďalšie incidenty, no pri nich ma zastúpila mama.

Pomyslela som si na darcu spermií, ktorý si so synom musí robiť starosti iba dva víkendy do mesiaca, no napriek tomu sám seba stále pokladá za vzor rytierstva. Veď sa k otcovstvu priznal, grant, a ešte aj mesačne platil dvestopäťdesiat eur výživné. Mne to skôr pripadalo ako úplatok, aby som čušala. Pri Aaronovom počatí sme obaja prispeli rovnako, no kým mne sa prevrátil celý svet naruby, on si veselo žil ďalej tak ako dovtedy.

Keby som Aarona nemala, ušetrila by som si veľa trápenia. Lenže keď som prišla na to, že som tehotná, bola som už v štrnástom týždni. To máte tak, keď pracujete šesťdesiat hodín týždenne. Na sledovanie menštruačného cyklu vám nezvyšuje čas. Stretnutia, správy, konania, zmluvy sa na vás valia takým tempom, že ani netušíte, čo vlastne robíte, no nevedno ako, všetko zvládate a ešte aj sakramentsky dobre.

Bola som na ultrazvuku. Videla som, ako sa na monitore hýbu malé ručičky a nožičky. Bilo srdce. Živý človiečik. Ako som ho mohla dať preč?

Darca spermií nebol, slušne povedané, nadšený zo správy, že sa stane otcom. Nakričal na mňa, že to decko aj tak asi ani nebude jeho, lebo určite nie je jediný, s kým som spala. Spýtal sa ma, či nechcem ísť na potrat. Dokonca sa ponúkol, že mi ho zaplatí, čo bolo absurdné, keďže v Holandsku sú interrupcie zo zákona zadarmo. Celý svoj výlev zakončil konštatovaním, že horšiu babu než ja v posteli ešte nemal. Kariéra, postava, celý môj život sa práve rozplynuli ako para nad hrncom, a on trepe také sprostosti. Nechcela som sa dať vyprovokovať, lebo to celé bolo hrozne detinské. Ale dala som sa. A tak som milému darcovi spermií povedala, nech sa strčí do riti.

Vtedy vo mne ešte driemal aký-taký pud sebazáchovy. Bola som síce sama, ale bola som mladá, silná a inteligentná; to zvládnem, vravela som si. Budem ukážkovým stelesnením húževnatej nezávislej ženy s úžasným dieťaťom. Budem mu matkou aj otcom, dám mu lásku aj hmotné zabezpečenie. Bola som hrdá na svoje rastúce bruško. Ronila som slzy radosti, keď mi Aarona prvý raz dali do náručia. A potom slzy zúfalstva, keď som za dva dni nespala ani dve hodiny v kuse.

Mesiac po synovom narodení mi prišiel list. Darca spermií v ňom nástojil, aby som mu umožnila kontakt s potomkom. Nebránila som sa.

Navštívil nás aj so svojou matkou. V očiach sa jej zračil temný odhodlaný výraz, darca sa tmolil v závese za ňou. Nemala som náladu hrať pred nimi šťastnú filmovú mamičku, nadšenú zázrakom zrodenia.

Darcova matka bez pýtania vybrala Aarona z postieľky a strčila ho synovi do rúk. Stál tam ako taký tĺk. Netušil, čo má s malým robiť, a ja som netušila, čo na to povedať. Na rozdiel od jeho matky. Tá totiž mala všetko pripravené do posledného detailu. Slávnostným tónom vyhlásila: „Toto je tvoj ocko, Aaron,“ pričom meno vyslovila nesprávne s prízvukom na druhej slabike. Keby som nebola taká ustatá, bola by som sa tomu zasmiala.

„Volá sa Aaron,“ opravila som ju.

„Tuším si na to tvoje meno budeme musieť zvyknúť,“ hrkútala vnukovi.

„Mama, prosím ťa,“ napomenul ju darca. Potom sa obrátil ku mne: „Aaron sa mi páči.“

Opatrne sme sa na seba usmiali.

Odvtedy sme sa s darcom naučili spolu vychádzať. Ukázalo sa, že sme schopní si normálnym konverzačným tónom vymieňať informácie typu „Aaron už mal mlieko“ alebo

„Nechcelo sa mu spať, tak rozmazal hovienko po stene“. Dokonca sme si niekoľkokrát zašli na kávu, hoci si darca dal záležať, aby vo mne nevzbudil nijakú nádej, ako mi potvrdil jeden náš spoločný priateľ.

Darca sa mi zdal príťažlivý iba raz v živote, čo bolo na Silvestra pred štyrmi rokmi potom, ako som požila väčšie než malé množstvo alkoholických nápojov. V duchu som penila nad tým, ako môže byť taký arogantný a myslieť si, že zomieram túžbou, aby sa ma ujal. Preto som bola rada, že vo mne nechce „vzbudiť nádej“. Druhá možnosť by totiž bola vyčerpávajúca.

Keď som sa dorútila do škôlky, Aaron sa v kúte hral s farebnými kockami. Pozrel na mňa a usmial sa od ucha k uchu.

„Mama!“ Rozbehol sa ku mne nemotorným krokom trojročných a hodil sa mi okolo krku. Zdvihla som syna do náručia a privinula si ho. Krásne voňal, spoznala by som jeho vôňu medzi miliónom iných.

„Ahoj, drobček. Bavil si sa dnes?“

Aaron mi ukázal, ako sa mu zrúti celá veža, keď zospodu vyberie kocku.

„Šikovník!“

Hra ho opäť tak pohltila, že si nevšimol, ako odchádzam. Petra, Mika a Emily chystali deťom ovocný olovrant na kuchynskom ostrovčeku uprostred miestnosti.

„Zdá sa mi v pohode,“ povedala som Petre, prsnatej matke predstavenej spolku dvadsaťročných vychovávateliek s prepichnutými pupkami, z ktorých som ani jednej neverila, že ich teší od rána do večera rozdeľovať plastelínu trojročným škôlkarom.

„Áno, upokojil sa, keď sa dozvedel, že ste na ceste,“ odvetila Petra chladne.

Zhlboka som sa nadýchla. „Chápem, že to máte niekedy s Aaronom ťažké. Viem, že robíte, čo sa dá, a obdivujem vás za to, ako to tu vediete. Ale ja nemôžem všetko nechať a utekať sem pre každú maličkosť – dnes som mala veľmi dôležité stretnutie s klientom.“ Rozprávala som najúctivejšie, ako som vedela. Sme obe dospelé a dokážeme sa rozumne pozhovárať, však? Aj napriek tomu, že ma pokladáš za najhoršiu matku pod slnkom, ktorá ma nezvládnuteľné dieťa. Nevraviac o tom, že prácu v škôlke, o čom som presvedčená, si vzala len preto, lebo sa tu môžeš vŕšiť nielen na deťoch, ale aj na ich rodičoch.

Petra si dala ruky v bok. „Pohryznutie nie je maličkosť, Iris. Je to neprijateľné správanie. Keby to urobil dospelý, zatkli by ho. Vy by ste to mali vedieť najlepšie.“

„Lenže toto nie sú dospelí.“

„Počúvajte ma. Som tu dvadsať rokov a prešlo mi pod rukami veľa detí. Aaron je výnimočný prípad. Podľa mňa by ste s ním mali zájsť k psychológovi.“

„Uznávam, niekedy je s ním oštara. A ako viete, náš detský lekár nás odporučil na vyšetrenie, sme už na zozname čakateľov.“

„Pomohlo by, keby ste naňho boli doma prísnejšia. Takto si myslí, že mu všetko prejde.“

Mika a Emily roznášali olovrant. Pozerala som sa, ako si Aaron sadá za stôl a berie si z taniera kus jablka. Spokojne ho začal chrúmať.

„Nemáte predstavu, ako to vyzerá u nás doma.“

„Mali by ste byť rada, že sme ho tu prichýlili. Lebo, keď ste spomenuli ten zoznam čakateľov, tak k nám sa momentálne zapisuje jeden a pol roka dopredu.“

„Ja som rada, iste, som, tak veľmi, veľmi som vám za to vďačná. To odo mňa chcete počuť, Petra? Aby som pred vami padla na kolená a spievala ódy, aká ste učinená Matka Tereza?“ Ako právnička som bola zvyknutá vyjednávať, vždy vymýšľať čo najlepší argument, zvoliť vhodný tón, brnknúť na správnu strunu. Ale keď išlo o synovu škôlku, nič z toho som nezvládala.

„Asi bude najlepšie, keď si vezmete Aarona domov až do konca týždňa. Na budúci týždeň to s ním skúsime znovu.“ Petra vycerila zuby ako rozzúrená gorila. „Nech sa darí.“

Prehrala som. Na celej čiare.

Neviem prečo, ale moju mamu Aaron poslúchal. Dôvod bol asi ten, že sa jej, tak ako všetci ostatní, na smrť bál. Ani ja som sa v jej prítomnosti necítila príjemne. Bola záhadná ako sfinga. Akoby mala okolo seba niekoľko neviditeľných ochranných kruhov, ktoré neslobodno prekročiť. Ibaže človek nevedel kde, ako a kedy.

Mama prišla a v sandáloch jej svietili šarlátovočervené nechty. Vypočula si ma a potom mi podráždeným tónom pripomenula, že o dva dni odchádza na dovolenku, tak aby som s ňou nerátala. „Okrem toho by si raz mohla aj ty niečo urobiť pre mňa. Treba sa mi predsa postarať o dom.“

Zdvihla Aarona na ruky a odniesla si ho do auta. „Dozajtra vymysli, kam ho dáš. Inak si budeš musieť vziať na zvyšok týždňa voľno. Alebo sa vyhovor, že si ochorela.“

Zapla vnuka do detskej sedačky. Tak sa pozná starostlivá stará mama. Má pre vášho syna viac technických vymožeností než vy.

„Nikto nezomrie, keď si vezmeš niekoľko dní voľna. Hádam ani ty nie.“

Table of Contents

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA