Sylvain Neuvel

SLEEPING GIANTS

Copyright © 2016 by Sylvain Neuvel

Translation © 2017 by Michal Jedinak

Jacket design © by Faceout Studio, Charles Brock

Slovak edition © 2017 by Ikar

Z anglického originálu Sleeping Giants (Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York 2013) preložil Michal Jedinák.

Redigovala Jana Holková.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2017 ako svoju 1092. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-5374-2

À Théodore.

Maintenant, on va t’apprendre à lire… et l’anglais.

Theodorovi.

Teraz ťa naučíme čítať… a angličtinu.

PROLÓG

Stalo sa to na moje jedenáste narodeniny. Od otca som dostala nový bicykel: bielo-ružový, so stuhami na riadidlách. Veľmi som sa na ňom chcela previezť, ale rodičia mi to nedovolili, kým mám na návšteve priateľov. Neboli to však naozajstní kamaráti. Nikdy som nevedela nadväzovať priateľstvá. Rada som čítala, prechádzala sa po lese a trávila čas osamote. Medzi ostatnými deťmi v mojom veku som sa odjakživa cítila trochu mimo. Takže keď som oslavovala narodeniny, rodičia zvyčajne pozvali deti zo susedstva. Bolo ich veľa, niektoré som sotva poznala po mene. Všetky boli veľmi milé a priniesli mi darčeky. Preto som zostala. Sfúkla som sviece. Otvorila darčeky. A často som sa usmievala. Väčšinu darčekov si nepamätám, lebo som myslela iba na to, že chcem ísť von vyskúšať bicykel. Pred večerou všetci odišli a dlhšie som nevydržala čakať. Čoskoro sa zotmie a otec ma až do rána nikam nepustí.

Vykradla som sa zadnými dverami a zo všetkých síl som šliapala do pedálov k lesu na konci ulice. Prešlo asi desať minút, keď som konečne spomalila. Možno sa na môj vkus priveľmi zotmelo a napadlo mi, že sa vrátim. Alebo som bola unavená. Na chvíľu som zastala a počúvala, ako vietor myká konármi. Prišla jeseň. Les sa premenil na rôznofarebnú krajinu a úbočia získali novú hĺbku. Vzduch bol odrazu studený a vlhký, akoby sa schyľovalo k dažďu. Slnko zapadalo a obloha za stromami bola ružová ako stuhy na bicykli.

Za chrbtom mi čosi zapraskalo. Mohol to byť zajac. Niečo mi pritiahlo zrak pod kopec. Bicykel som nechala len tak a pomaly zostupovala, cestou som odhŕňala konáre. Nevidela som to dobre, lebo listy ešte neopadali, ale pomedzi vetvy prenikala záhadná tyrkysová žiara. Nevedela som presne určiť, odkiaľ vychádza. Od rieky určite nie, lebo v diaľke som počula jej žblnkot, ale zdroj svetla bol oveľa bližšie. Akoby vyžarovalo zo všetkého.

Zišla som pod kopec. Vtom sa mi pod nohami prepadla zem.

Ďalej si takmer nič nepamätám. Niekoľko hodín som bola v bezvedomí, a keď som sa prebrala, vychádzalo slnko. Otec stál asi pätnásť metrov nado mnou. Pohyboval perami, ale nič som nepočula.

Ležala som v dokonale štvorcovej jame veľkej asi ako náš dom. Na tmavých rovných stenách žiarili prenikavým a nádherným tyrkysovým svetlom zložité symboly. Svetlo vychádzalo takmer zo všetkého okolo mňa. Pohla som rukami. Ležala som na kope hliny zmiešanej so skalami a s polámanými vetvami. Pod tým som nahmatala mierne zakrivený hladký povrch, studený ako kov.

Až teraz som si všimla, že hore sú hasiči, popri okraji jamy sa mihali žlté bundy. Kúsok od hlavy mi dopadlo lano. Onedlho ma pripútali na nosidlá a dvíhali na denné svetlo.

Otec sa o tom so mnou nechcel rozprávať. Keď som sa ho opýtala, kam som to spadla, zakaždým prišiel s nejakou novou šikovnou definíciou jamy. Asi o týždeň u nás niekto zazvonil. Zakričala som na otca, ale odpovede som sa nedočkala. Zbehla som po schodoch a otvorila dvere. Na prahu stál jeden z hasičov, ktorí ma zachránili. Na mieste urobil zopár fotografií a napadlo mu, že by som ich chcela vidieť. Nemýlil sa. Moja drobná postava ležala na dne jamy, na chrbte v dlani obrovskej kovovej ruky.

PRVÁ ČASŤ

Časti tela

SPIS č. 003

ROZHOVOR S DOKTORKOU ROSE FRANKLINOVOU, KANDIDÁTKOU VIED, VYŠŠOU VEDECKOU PRACOVNÍČKOU NA INŠTITÚTE ENRICA FERMIHO

Miesto: Chicagska univerzita, Chicago, Illinois

Aká veľká bola ruka?

Šesť celých deväť desatín metra, teda približne dvadsaťtri stôp. Ale ako jedenásťročnej sa mi zdala oveľa väčšia.

Čo ste robili po incidente?

Nič. Veľmi sme sa o tom nerozprávali. Každý deň som chodila do školy ako iné deti v mojom veku. Nikto z rodiny nenavštevoval vyššiu odbornú školu, preto trvali na tom, aby som nevynechala ani deň. Skončila som so zameraním na fyziku.

Viem, čo vám napadlo. Rada by som povedala, že vedu som si vybrala kvôli ruke, ale pravda je taká, že som v nej vždy bola dobrá. Rodičia veľmi skoro zistili, že mám technický talent. Asi v štyroch rokoch mi na Vianoce kúpili prvú vedeckú súpravu. Elektronickú. Dal sa z nej poskladať telegraf a podobné prístroje, stačilo natlačiť drôtiky do malých kovových pružiniek. Nemyslím si, že by som si vybrala niečo iné, ani keby som v ten deň počúvla otca a zostala doma.

Po maturite som robila jediné, čo som vedela. Pokračovala som v štúdiu. Mali ste vidieť otca, keď sa dozvedel, že ma prijali na Chicagskú univerzitu. V živote na mňa nikto nebol taký pyšný. Ani keby vyhral milión dolárov, nebol by šťastnejší. Po získaní doktorátu ma na univerzite zamestnali.

Kedy ste znova našli ruku?

Nenašla som ju. Ani som ju nehľadala. Trvalo to sedemnásť rokov, ale dá sa povedať, že ruka našla mňa.

Čo sa stalo?

S rukou? Nálezisko obsadila armáda.

Kedy to bolo?

Keď som k nej spadla. Vojsko do toho vstúpilo asi osem hodín po mojej záchrane. Vedením projektu poverili plukovníka Hudsona – myslím, že sa tak volal. Pochádzal z našej oblasti, takže tam poznal prakticky každého. Nespomínam si, že by som sa s ním stretla, ale ľudia, čo mali to šťastie, o ňom hovorili len v dobrom.

Prečítala som si to málo, čo zostalo z jeho poznámok – väčšinu upravila armáda. Za tri roky na čele projektu sa sústredil najmä na rozlúštenie významu symbolov. Samotnú ruku, ktorú väčšinou nazýva „artefakt“, okrajovo spomína iba niekoľkokrát ako dôkaz, že ten, čo miestnosť vybudoval, musel vyznávať pomerne komplexný náboženský systém. Myslím, že plukovník mal celkom jasnú predstavu, čo v tom chce vidieť.

Čo to podľa vás bolo?

Netuším. Hudson bol profesionálny vojak, nie fyzik alebo archeológ. Nikdy neštudoval antropológiu, lingvistiku alebo čokoľvek iné, čo by v tej situácii bolo aspoň trochu užitočné. Akýkoľvek predčasný záver, ku ktorému dospel, bol nepochybne inšpirovaný popkultúrou, Indianom Jonesom alebo niečím podobným. Našťastie preňho mal okolo seba schopných ľudí. Napriek tomu sa musel cítiť nepríjemne, že ako veliteľ väčšinu času nemá predstavu, čo sa deje.

Pre mňa je fascinujúce, koľko úsilia vložili do spochybňovania vlastných zistení. Prvá analýza naznačovala, že miestnosť vznikla zhruba pred tritisíc rokmi. Nebolo to možné, preto na organický materiál, ktorý sa našiel na ruke, použili uhlíkovú metódu. Testy ukázali, že ruka je oveľa staršia, niečo medzi päť- a šesťtisíc rokmi.

Bolo to nečakané?

Dá sa to tak povedať. Mali by ste vedieť, že je to v rozpore so všetkými našimi poznatkami o amerických civilizáciách. Najstaršia zdokumentovaná sídlila v Peru v oblasti Norte Chico, no vyzeralo to, že ruka je ešte o tisíc rokov staršia. Aj keby nebola, je očividné, že nikto by nevliekol obrovskú ruku z Južnej Ameriky až do Južnej Dakoty, a v Severnej Amerike sa podobne vyspelé civilizácie objavili až oveľa, oveľa neskôr.

Hudsonov tím napokon vysvetlil zlyhanie uhlíkovej metódy kontamináciou okolitým materiálom. Po niekoľkých rokoch sporadického výskumu stanovili vek náleziska na tisícdvesto rokov a klasifikovali ho ako svätyňu nejakej vetvy mississippskej kultúry.

Dokumenty som si prečítala najmenej desaťkrát. Nie je v nich vôbec nič, žiadny dôkaz na podporu ich teórie s výnimkou toho, že je pravdepodobnejšia ako akýkoľvek záver naznačovaný zistenými údajmi. Keby som mala hádať, povedala by som, že Hudson na projekte nevidel nič, čo by bolo pre armádu zaujímavé. Pravdepodobne iba s nechuťou sledoval, ako jeho kariéra pomaly upadá v podzemnom výskumnom laboratóriu, a nedočkavo sa upínal na hocičo, akokoľvek absurdné, len aby sa odtiaľ vyhrabal.

Podarilo sa mu to?

Dostať sa odtiaľ? Áno. Trvalo to čosi vyše troch rokov, ale napokon sa mu to splnilo. Na prechádzke so psom ho ranila mŕtvica a upadol do kómy. O niekoľko týždňov zomrel.

Čo sa po jeho smrti stalo s projektom?

Nič. Nič sa nestalo. Na ruku a panely so symbolmi sadal v sklade štrnásť rokov prach, až kým projekt nedemilitarizovali. Následne prevzala výskum s finančnou podporou Národnej bezpečnostnej agentúry Chicagska univerzita a zhodou okolností som sa ocitla na čele tímu s úlohou študovať ruku, do ktorej som spadla ako dieťa. Hoci na osud neverím, fráza „svet je malý“ sa mi v tomto prípade vidí viac ako nedostatočná.

Prečo by sa NSA zaujímala o archeologický projekt?

Kládla som si tú istú otázku. Podporujú rôzne druhy výskumu, ale tento nezapadal do ich zvyčajného okruhu záujmov. Možno kvôli jazyku pre kryptológiu; alebo chceli vedieť, z akého materiálu je ruka vyrobená. Ale keďže nám poskytli dosť veľký rozpočet, priveľmi som sa nevypytovala. Dali mi k dispozícii malý tím vedcov so zameraním na prírodné vedy, kým sme všetko odovzdali antropologickému oddeleniu. Projekt ešte vždy podliehal prísnemu utajeniu, preto ma, podobne ako môjho predchodcu, presunuli do podzemného laboratória. Predpokladám, že ste čítali moju správu, takže zvyšok poznáte.

Áno, čítal som ju. Vypracovali ste ju už po štyroch mesiacoch. Niekomu by sa to mohlo zdať trochu unáhlené.

Išlo o predbežnú správu, ale áno. Nemyslím si, že to bolo predčasné. Dobre, možno trochu, ale urobila som významné objavy a dospela k názoru, že s tým, čo mám, sa ďaleko nepohnem, tak načo čakať? V podzemnom laboratóriu je dosť práce pre niekoľko generácií. Ja sa však domnievam, že nemáme vedomosti na to, aby sme sa bez ďalších údajov dozvedeli viac.

Kto ich nemá?

My. Ja. Vy. Ľudstvo. A tak ďalej. V laboratóriu je čosi, čo sa vymyká nášmu chápaniu.

Dobre, tak mi povedzte niečo, čomu rozumiete. Porozprávajte mi o paneloch.

Všetko je v mojej správe. Je ich šestnásť, každý s rozmermi približne trikrát desať metrov a hrúbkou necelých dva a pol centimetra. Všetkých šestnásť panelov vyrobili zhruba v rovnakom období asi pred tritisíc rokmi. Sme…

Smiem vás prerušiť? Ak tomu dobre rozumiem, vy s teóriou kontaminácie nesúhlasíte.

Pokiaľ viem, neexistuje vážny dôvod spochybňovať uhlíkovú metódu. A úprimne povedané, vek panelov je náš najmenší problém. Spomenula som, že symboly žiaria celých sedemnásť rokov bez zjavného zdroja energie?

Každú stenu tvoria štyri panely, do ktorých sú vyryté desiatky riadkov s osemnástimi až dvadsiatimi symbolmi. Riadky sú rozdelené do sérií po šesť alebo sedem symbolov. Dokopy sme narátali pätnásť odlišných symbolov. Väčšina sa vyskytuje niekoľkokrát, no niektoré iba raz. Sedem je zakrivených, s bodkou uprostred, sedem tvoria rovné čiary a jeden pozostáva iba z bodky. Majú jednoduchý, ale veľmi elegantný tvar.

Podarilo sa predchádzajúcemu tímu niektorý symbol preložiť?

Jedna z mála častí Hudsonovej správy, ktorej sa armáda nedotkla, bola práve lingvistická analýza. Symboly porovnali so všetkými písmovými systémami známymi z minulosti aj z prítomnosti, ale nenašli nijakú zaujímavú koreláciu. Vychádzali z predpokladu, že každá séria symbolov predstavuje výrok, podobne ako anglická veta, ale bez akéhokoľvek spoločného bodu nemohli nad ich významom ani len uvažovať. Pracovali veľmi dôsledne a každý krok podrobne zdokumentovali. Nevidela som dôvod robiť to isté dvakrát a odmietla som ponuku pridať sa do tímu jazykovedca. Keďže nebolo s čím porovnávať, logicky sme nemohli dospieť k nejakému významu.

Možno som bola zaujatá – pretože som na ňu narazila –, ale priťahovala ma najmä ruka. Nedokázala som to vysvetliť, ale celou svojou bytosťou som cítila, že je najdôležitejšia.

Presný opak vášho predchodcu. Čo mi o nej teda môžete povedať?

Je absolútne ohromujúca, ale predpokladám, že estetická stránka vás veľmi nezaujíma. Od zápästia po špičku prostredníka meria šesť celých deväť desatín metra. Vyzerá pevná a vyrobili ju z rovnakého materiálu ako nástenné panely, ale je najmenej o dvetisíc rokov staršia. Má tmavosivú farbu s bronzovým nádychom a sotva postrehnuteľne mení odtiene.

Dlaň je otvorená, prsty tesne pri sebe a mierne ohnuté, akoby držali veľkú vzácnosť alebo hrsť piesku, ktorý nechcú rozsypať. Na miestach, kde sa ľudská koža normálne ohýba, sú drážky, no vyskytujú sa aj inde – zdá sa, že iba ako ozdoba. Zo všetkých vyžaruje jasné tyrkysové svetlo, ktoré zvýrazňuje dúhový efekt kovu. Ruka vyzerá silná, ale… napadá mi iba slovo kultivovaná. Myslím si, že je to ženská ruka.

V tejto chvíli ma väčšmi zaujímajú fakty. Z čoho je tá silná, ale kultivovaná ruka vyrobená?

Ukázalo sa, že je takmer nemožné zarezať do nej alebo ju narušiť inými konvenčnými prostriedkami. Až po niekoľkých pokusoch sa podarilo z jedného panelu odstrániť aspoň malú vzorku. Hmotnostná spektrografia ukázala, že ide o zliatinu viacerých ťažkých kovov, prevažne irídia, asi s desiatimi percentami železa a menším zastúpením osmia, ruténia a ďalších kovov z platinovej skupiny.

Takže by sa dala vyvážiť zlatom?

Zaujímavé, že to spomínate. Ruka neváži toľko, koľko by mala, preto by som povedala, že je hodna viac ako jej hmotnosť v zlate.

Koľko váži?

Tridsaťdva metrických ton… Viem, je to úctyhodná hmotnosť, ale vzhľadom na chemické zloženie je nevysvetliteľne ľahká. Irídium patrí medzi prvky s najväčšou hustotou, pravdepodobne je dokonca najhustejšie, a ruka by aj napriek prítomnosti železa mala poľahky vážiť desaťnásobne viac.

Ako ste si to vysvetlili?

Nijako. Stále na to nemám vysvetlenie. Nepodarilo sa mi prísť ani len na to, akým druhom procesu by sa to dalo dosiahnuť. Ale ak mám byť úprimná, hmotnosť ruky ma netrápila ani zďaleka tak veľmi ako obsah irídia. Nielenže je to prvok s najväčšou hustotou, ale navyše je najvzácnejší.

Kovy v tejto skupine – jedným z nich je platina – sa totiž veľmi rady viažu so železom. Tak sa zachovala aj väčšina irídia na Zemi pred miliónmi rokov, keď bol povrch planéty ešte stále roztavený, a pretože je také ťažké, kleslo k jadru do hĺbky niekoľko tisíc kilometrov. To málo, čo z neho zostalo v zemskej kôre, zvyčajne tvorí zmes s inými kovmi a na ich oddelenie je potrebný zložitý chemický proces.

Ako zriedkavo sa vyskytuje v porovnaní s inými kovmi?

Je extrémne vzácne. Povedzme to tak, že keby ste zhromaždili všetko čisté irídium vyprodukované na celej planéte za jeden rok, pravdepodobne by ste mali sotva zopár metrických ton. Čo je zhruba za jeden väčší kufor. S použitím súčasnej technológie by trvalo desaťročia, kým by sme ho naškrabali dosť na vytvorenie ruky. Irídium je na Zemi priveľmi zriedkavé a nepovaľuje sa tu ani dosť chondritov.

Nerozumiem.

Prepáčte – kamenných meteoritov. Irídium v pozemských skalách je pre nízku koncentráciu často nedetekovateľné. Väčšinou ho získavame zo spadnutých meteoritov, ktoré nezhoreli v atmosfére. Na postavenie miestnosti – a dá sa predpokladať, že to nie je jediné, čo vybudovali – by ste museli nájsť miesto, kde je ho oveľa viac ako na zemskom povrchu.

Cesta do stredu Zeme?

Inšpirovať sa Julom Vernom je jedna možnosť. Aby ste sa k tomuto druhu kovu dostali v obrovských množstvách, buď by ste ho museli dolovať v hĺbke niekoľko tisíc kilometrov, alebo ho vedieť ťažiť vo vesmíre. Pri všetkej úcte k pánu Vernovi od želanej hĺbky máme ešte poriadne ďaleko. Naše najhlbšie bane by popri tom, čo by sme potrebovali, vyzerali ako diery v ceste. Vesmír sa zdá oveľa schodnejším riešením. Niektoré súkromné spoločnosti dúfajú, že už čoskoro dokážu z vesmíru získavať vodu a vzácne nerasty, ale všetky tieto projekty sú zatiaľ iba v raných štádiách plánovania. No keby ste dokázali zbierať vo vesmíre meteority, dostali by ste sa k oveľa väčšiemu množstvu irídia.

Čo mi ešte môžete povedať?

To je zhruba všetko. Po niekoľkých mesiacoch, keď sme záhadný objav skúmali všetkými človeku známymi metódami a zariadeniami, sa ma zmocnil pocit, že to nikam nevedie. Vedela som, že si kladieme nesprávne otázky, ale správne som nepoznala. Preto som odovzdala predbežnú správu a požiadala o dovolenku.

Pripomeňte mi, aký bol záver vašej správy.

Ľudia miestnosť nepostavili.

Zaujímavé. Aká bola ich reakcia?

Žiadosť mi schválili.

Tým sa to skončilo?

Áno. Asi dúfali, že sa už nevrátim. Hoci som ani raz nepoužila slovo „mimozemšťan“, moju správu si pravdepodobne vysvetlili práve tak.

Nemysleli ste to tak?

Nie celkom. Možno existuje oveľa jednoduchšie vysvetlenie, ktoré mi však nenapadlo. Ako vedkyňa viem povedať iba toľko, že ľudia dnes nemajú zdroje, vedomosti ani technológiu, aby čosi také vytvorili. Je celkom možné, že nejaká prastará civilizácia rozumela metalurgii lepšie ako my, ale irídium sa nevyskytovalo vo väčšom množstve, či by to už bolo pred päť–, desať- alebo dvadsaťtisíc rokmi. Takže odpoveď na vašu otázku znie: Nie, neverím, že miestnosť s rukou postavili ľudia. Urobte si z toho záver, aký chcete.

Nie som hlúpa, bolo mi jasné, že to bude pravdepodobne znamenať koniec mojej kariéry. V očiach NSA som určite stratila akúkoľvek dôveryhodnosť, ale čo som mala robiť? Klamať?

Čo ste urobili po odovzdaní správy?

Vrátila som sa domov, kde sa to všetko začalo. Nebola som tam takmer štyri roky – od otcovej smrti.

Kde je váš domov?

Pochádzam z mestečka Deadwood, asi hodinu cesty severozápadne od Rapid City.

Tú časť Středozápadu nepoznám.

Postavili ho v čase zlatej horúčky. Bolo to búrlivé miesto – ako vo filmoch. Posledné nevestince zatvorili, keď som bola dieťa. Okrem rovnomenného zrušeného seriálu na HBO sa Deadwood preslávil tým, že v ňom zavraždili Divokého Billa Hickocka. Mesto síce prežilo koniec zlatej horúčky a niekoľko veľkých požiarov, ale počet obyvateľov klesol približne na tisícdvesto.

Deadwood neprekvitá, ale stále žije. A tamojšia krajina je úchvatná. Mesto stojí rovno na kraji národného parku Black Hills s jeho strašidelnými skalnými formáciami, nádhernými borovicovými lesmi, holými skaliskami, kaňonmi a horskými údoliami. Neviem si predstaviť krajšie miesto na zemi. Chápem, prečo by sa tam niekto rozhodol stavať.

Stále to nazývate domovom?

Áno. Deadwood je mojou súčasťou, hoci mama by so mnou istotne nesúhlasila. Keď mi otvárala, vyzerala veľmi zdráhavo. V tom čase sme sa už takmer nerozprávali. Zazlievala mi, že som neprišla ani len otcovi na pohreb a nechala som ju, aby sa so stratou vyrovnávala sama. Každý bojuje s bolesťou inak a myslím si, že mama kdesi v hĺbke duše chápala, že toto je môj spôsob, lenže v hlase jej znel hnev a pod povrchom vrelo všeličo, čo by sa síce nikdy neodvážila vysloviť, no náš vzťah to napriek tomu navždy poznačilo. Chápala som ju. Veľa si vytrpela a mala právo byť zatrpknutá. Prvé dni sme sa veľmi nerozprávali, ale čoskoro sme si našli akúsi rutinu.

Spala som vo svojej starej izbe a v hlave sa mi vynárali spomienky. Ako malá som v noci často vykĺzla z postele, sadla si k oknu a pozerala som sa, ako otec odchádza do bane. Každú noc pred zmenou prišiel za mnou do izby a požiadal ma, aby som mu vybrala nejakú hračku do kufríka s jedlom. Povedal mi, že keď ho otvorí, bude na mňa myslieť a počas prestávky na jedlo ma navštívi v sne. So mnou aj s mamou sa rozprával zriedka, ale vedel, aké dôležité sú pre dieťa drobnosti, a pred každou zmenou v bani si našiel čas, aby ma uložil do postele. Veľmi som si želala, aby bol aj teraz doma a mohla som sa s ním porozprávať. Hoci nebol vedec, na svet sa díval triezvym pohľadom. S mamou som o ruke nemohla hovoriť.

Niekoľko dní sme viedli krátke, no príjemné rozhovory, čo bola po zdvorilých poznámkach o jedle, ktoré sme si vymieňali krátko po mojom príchode, vítaná zmena. Lenže moja práca bola tajná, preto som sa naše rozhovory usilovala čo najšikovnejšie odkloniť od toho, na čo myslím. Z týždňa na týždeň to bolo ľahšie, lebo som sa pristihla, že častejšie ako na ruku spomínam na svoje detské chyby.

Prešiel takmer mesiac, kým som sa konečne vybrala na miesto, kde som ju prvý raz uvidela. Jamu medzitým dávno zasypali. Z hliny a spomedzi skál vyrastali stromčeky. Nebolo tam nič vidieť. Až do súmraku som sa bezcieľne potulovala po lese. Prečo som jamu našla prvú? Určite existujú aj iné stavby podobné tej, do ktorej som spadla. Prečo ich doteraz nikto nenašiel? A prečo sa to stalo práve v ten deň? Ruka bola pod zemou celé tisícročia. Čo sa zmenilo? Čo spustilo sled udalostí? Čo také výnimočné sa udialo pred dvadsiatimi rokmi, čo nebolo prítomné počas predchádzajúcich tisícročí?

A vtedy mi svitlo. To je tá správna otázka. Musím prísť na to, čo bolo spúšťačom.

Table of Contents

PROLÓG

PRVÁ ČASŤ Časti tela

SPIS č. 003