Holly Smale

PICTURE PERFECT

Copyright © Holly Smale 2014

Translation © 2017 by Jana Pernišová

Translated under licence from HarperCollinsPublishers Ltd.

Cover layout design © HarperCollinsPublishers 2014

Cover photographs © Shutterstock.com

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5356-8

Môjmu tatkovi.

Mojej skale. Môjmu hrdinovi.

Môjmu Richardovi.

model^1 m.

1. osoba al. vec ako predloha (výtvarnému) umelcovi

2. zmenšené detailné znázornenie predmetu slúžiace obyč. ako plán alebo vzor

3. originálny výrobok slúžiaci obyč. ako vzor na výrobu ďalších kusov, vzor, typ

4. odb. schéma javu, predmetu slúžiaca na jeho skúmanie

model^2 m.

1. muž, ktorý predvádza modely (odevov) na módnych prehliadkach; modelka f.

PÔVOD: Z talianskeho modello „vzor“, východiskom výrazu je ľud. latinské modellus ako zdrobnenina od lat. modulus „miera“.

1

Volám sa Harriet Mannersová a som frajerka.

Viem to, lebo sa neustále žiarivo usmievam. Priemerné dievča sa usmieva šesťdesiatdvakrát za deň, takže najskôr kradnem cudzie šťastie, lebo sa škerím najmenej každých tridsať-štyridsať sekúnd.

Viem, že som frajerka, lebo sa chichocem na vlastných vtipoch, pospevujem si piesne, ktorých slová nepoznám, objímam všetky zvieratá v okruhu sto metrov a roztiahnem ruky a zavrtím sa, len čo zazriem slnečné lúče. Môj mozog sa topí vo fenyletylamíne, dopamíne a oxytocíne – chemikáliách lásky. V podstate sa zo mňa stala kreslená princezná z rozprávky.

Až na to, že mám neuveriteľne vysoký účet za telefón a tendenciu vyhľadávať na internete „symptómy zaľúbenosti“, vždy keď môj frajer nedáva pozor.

Chcete poznať aj posledný dôvod? Viem, že som frajerka, lebo mám v novučičkom fialovom denníku napísané toto:

FRAJERKA

Pravdaže, je to moje dielo. Čarbať do cudzieho denníka by bolo mimoriadne zvláštne. Pod nápisom je kresba mňa s presným dátumom a časom, keď sme sa s Levím chlapcom dali dokopy – pred štyrmi týždňami a dvomi dňami.

Presne tak: Nick a ja sme skutočný pár.

Sme duo, nerozlučná dvojica ako soľ s korením či syr s rajčinou. Sme ako morské koníky, čo plávajú bok po boku a naraz menia farbu, aby dali všetkým najavo, ako sa majú rady, alebo zobákorožce dvojrohé, čo spievajú duetá, aby svet počul, že sú dokonale zladené.

Všetko sa zmenilo.

Po Najromantickejšom lete všetkých čias (NLVČTM) môj život naplnili dúhy, západy slnka, ranné esemesky, večerné telefonáty a človek, čo ma zakaždým upozorní, že mám vo vlasoch žuvačku a prilepila som sa o zadné sedadlo.

Po prvý raz v živote netúžim po zmene. Vo vesmíre je 170 miliárd galaxií a ja by som nezmenila ani jediný detail v žiadnej z nich. Mám všetko, čo som vždy chcela.

Svet je prosto dokonalý.

2

Moja rozjarenosť má jednu veľkú výhodu – momentálne ma nič nerozhodí. Ani ranné vstávanie po dvoch mesiacoch vyspávania, ani môj pes Hugo, čo mi zachlpil špeciálny novučičký outfit, ani vyhliadka na stretnutie s mojou úhlavnou nepriateľkou po nekonečných týždňoch božského pokoja.

Dokonca ani fakt, že dnešok je najdôležitejší deň v mojom živote a všetci na to zabudli.

Nie. Som stelesnenie pokoja a zrelosti. Ako Gandalf. Alebo Mikuláš.

„Dobré ráno,“ vyhlásim, len čo vplávam do kuchyne. Tak sa totiž po tieto dni pohybujem – v zázračnej bubline plnej radosti. „Dnes máme vskutku krásny deň, čo poviete? Ako nádherne svieti slnko! Akoby sa mali diať veľké veci.“

S nádejou sa zahľadím na spiacich rodičov.

Zdá sa, že sa v noci ktosi pokúsil zničiť dom, ale napokon to vzdal a naplnil ho uspávacím plynom. Izbu osvetľuje len otvorená chladnička a všetok povrch je zaprataný taniermi a pohármi.

Tatko sa vyvaľuje na stoličke s utierkou na hlave a moja nevlastná mama Annabel spí na stole s lícom na maslovej hrianke.

Tabitha leží v postieľke a chutne posmrkáva. Vôbec nevyzerá ako bomba pripravená na výbuch.

Odkašlem si.

„Vedeli ste, že august pomenovali po prvom rímskom cisárovi Augustovi? Bol to jeho najúspešnejší mesiac. Úchvatné, no nie?“

Ticho.

Ešteže som v siedmom nebi, inak by som dávno spustila hrozný vresk. Namiesto toho roztiahnem záclony, aby rodičia videli, ako je vonku krásne.

„HORÍ!“ skríkne tatko, stiahne si z hlavy utierku a pozrie na mňa pomedzi prsty. „Nie, je to ešte horšie. Čo sme si vraveli o dennom svetle, srdiečko?“

„Je skoro pol desiatej,“ poznamenám. „Nie ste predsa upíri.“

Pravdupovediac, nie som o tom presvedčená. Obaja sú bledí ako stena, majú červené oči, celú noc nezažmúria oko, nejedávajú a dorozumievajú sa bez slov. Začínam sa ich báť.

„Ááááách,“ zamrmle Annabel a nadvihne sa. Na líci má prilepenú hrianku. „Ako dlho sme spali?“

Tatko strčí prst do pohára. „Nie dosť,“ vzdychne si a zamáva si rukou pred tvárou. „Smola. Elizabeth Hurleyová je preč.“

„Bože dobrý,“ zavzdychá Annabel a prižmúri oči. Jej zvyčajne dokonale upravená ofina trčí dohora ako chochol papagája kakadu a v obočí má omrvinky. „Musím dať prať, vyumývať kúpeľňu...“ Opäť sa zvalí na stôl. „Táto hrianka je ozaj pohodlná, kto by to bol povedal.“

Asi tak.

Naposledy sme sa videli pred siedmimi týždňami. Posledné zvyšky domáceho poriadku odvtedy zmizli v nenávratne.

Moja nová sestrička dosahuje v priemere 125 decibelov. Prehlušila by aj rockový koncert (120 dB) a jej krik je len o čosi tichší – a menej bolestný – než streľba z guľometu z bezprostrednej blízkosti (130 dB). Po latinsky sa dojča povie infans, čo znamená „nehovoriaci, nemý“, ale jedno vám poviem: starovekí Rimania očividne nepoznali Tabithu Mannersovú.

Moja drobučká sestra je ako maniak s automatickou zbraňou – vie celkom presne vyjadriť, čo má na srdci.

Vezmem Tabby na ruky. Okamžite otvorí oči a usmeje sa na mňa. Je to jedna z mnohých vecí, čo na nej zbožňujem. Sme ako dvojčatá! Našťastie spáva v rodičovskej spálni na opačnom konci chodby.

Okrem toho mám mimoriadne kvalitné štuple do uší.

„Spomína si niekto, čo je dnes za deň?“ ozvem sa. Možno by som im mala ukázať dnešný koláčový graf. Trémy sa nezbavím, ale aspoň ju obmedzím na správny desaťminútový interval.

„Utorok?“ tipne si tatko. „Piatok? Roku 1967? Daj nám nejaké indície.“

„Po pravej ruke máš zelený uterák, Harriet. Zdvihni ho,“ zamumle Annabel so zatvorenými očami. „Aj tú handru. Vydrž chvíľku, hneď sa preberieme.“

Prekročím veľké škatule a kufre, čo sú porozhadzované na podlahe.

Opatrne nadvihnem uterák. Skrýva sa pod ním novučký kožený batoh s neodlepenou cenovkou a vyšitými písmenami HM na chlopni. Je plný ceruziek, pier, pravítok a kníh.

Pod handrou leží domáca čokoládová torta v tvare robota s bielym cukríkovým nápisom „VEĽA ŠŤASTIA, HARRIET“, pod ktorý ktosi modrou polevou takmer nečitateľne pripísal „(NIEŽEBY SME VERILI V ŠŤASTIE – KAŽDÝ JE STROJCOM SVOJHO OSUDU)“.

Žiarivo sa na rodičov usmejem.

Vidíte, čo mám na mysli? Môj život ide presne podľa plánu. Rodičia sa držia môjho tortovo-darčekového itinerára, aj keď si iste nepamätajú, že som im o ňom hovorila, lebo práve spali.

„Óóóóóóó,“ zavzdychám nadšene, zakrútim Tabby ako vrtiace sa lietadlo a obom vtisnem pusu. „Ďakujem vám, vy sedmospáči. Ste super!“

„Odkážem to Liz Hurleyovej,“ zamumle tatko a zavrie oči. „O chvíľku som späť.“

„Že ju pozdravujem,“ poznamená Annabel, zazíva a zotrie si z tváre kúsok masla. „Mimochodom, keby nám chcela poupratovať dom, je srdečne vítaná.“

Vzápätí obaja zaspia.

Asi tak. Podľa itinerára mi ostáva ešte šesť a pol minúty. Za ten čas si musím obuť fialové žabky, zhltnúť zopár čokoládových bonbónov z torty, rozmazať polevu, aby si to naši nevšimli, a dostať sa k lavičke na rohu ulice, kde ma čaká moja najlepšia priateľka – nadšená, veselá, pripravená čeliť osudu po mojom boku.

Načasovala som to dokonale.

Nanešťastie som s tým neoboznámila svoju malú sestričku. Len čo ju pobozkám na noštek, žiarivo sa na mňa usmeje.

A celú ma povracia.

3

No vážne.

Aspoň raz by som chcela začať významný deň bez čiastočne stráveného obsahu žalúdka iného človeka na šatách.

Toto sa úplne vymyká môjmu koláčovému grafu.

Kým si teda vyčesávam z vlasov detské zvratky, poviem vám, čo sa stalo za posledných sedem týždňov:

1. Ešte stále nemám šestnásť. Moje narodeniny pripadajú na posledný deň školského roka. Podľa nedávneho článku v novinách to znamená, že zo mňa pravdepodobne vyrastie nepodarok.

2. Poriadne som tatkovi vynadala, že zo mňa jeho vinou vyrastie nepodarok.

3. Strávila som veľa času so svojou najlepšou priateľkou Nat, aj keď mám po prvý raz v živote skutočného frajera. Veď viete, priatelia sú na prvom mieste.

4. Okrem toho, Nick je model, takže často býva v zahraničí.

5. Toby s nami tiež strávil veľa času, hoci sme ho vôbec nevolali.

6. A niekedy ani nevideli. Ako prenasledovateľ sa ozaj zlepšil.

7. Tatko je stále nezamestnaný. Potuluje sa po dome a natriasa Tabby na kolenách.

8. Moja stará mama Bunty už odišla. Po piatich dňoch Tabithinho vresku našla akési budhistické stredisko v Nepále a rozhodla sa, že bude „užitočnejšia“ v „ďalekých krajoch“.

9. Nikoho to neprekvapilo, a už tobôž nie Annabel.

10. Od nášho posledného stretnutia som nedostala ani jednu modelingovú zákazku.

Odkedy som zrušila zmluvu s Yukou Ito, nerobila som nič, čo sa týka modelingu. Ani som si neškrtla.

Vysvitlo, že moju modelingovú kariéru udržovala pri živote len Yuka a môj nápadný agent Wilbur – asi ako dva tučniaky obrovské, čo chránia svoje zakrpatené bezmocné mláďa. Zahynula, len čo ju prestali každé dve hodiny kŕmiť a odháňať dravce.

Pravdaže, v mojom prípade nejde o obrovské arktické vtáky z radu víchrovníkotvarých, ale o agentku menom Stephanie, čo pred šiestimi týždňami nahradila Wilbura v Infinity Models. Je veľmi prísna, absolútne profesionálna a vôbec si ma nepamätá. Viem to, lebo mi málokedy zdvihne telefón, a keď to aj spravila, spýtala sa, kto vlastne som.

Odvtedy sa mi neozvala.

Vôbec som netušila, ako veľmi sa mi páči byť namaľovaná nazlato, bojovať s chobotnicami, poskakovať v snehu a hrať sa na elegantnú sumo bojovníčku, až kým som o túto možnosť neprišla.

Doslova.

Infinity Models ma požiadali, aby som im poslala zlaté topánky, ktoré mi darovala Yuka.

Ale čo už, nič sa nedá robiť. Mám dosť práce aj bez modelingu. O desať dní sa začína dvanásty ročník. Stihla som sa naň dokonale pripraviť.

Mám novučičký červený batoh.

Mám drahú kalkulačku, na ktorej sú aj grafy, integrály, kvadratické rovnice, prirodzené logaritmy a všetky podobné vychytávky.

Mám celkom novú várku oblečenia určeného výlučne do školy. Na niektorých tričkách dokonca nie sú kreslené postavičky.

Našla som svojich nových učiteľov na internete a o každom som si spísala stručný prehľad, aby som si ich získala a/alebo prinútila, aby si ma obľúbili.

A – čo je najdôležitejšie – mám úžasne premyslený a starostlivo vypracovaný plán.

Musím zvládnuť štyri pokročilé skúšky, rovnomerne rozdeliť svoj voľný čas medzi frajera a najlepšiu priateľku, chrániť svojho prenasledovateľa pred tŕnistými kríkmi a zorganizovať skvelú oslavu šestnástych narodenín. Čaká ma viac roboty než kedykoľvek predtým, tak som si naplánovala všetko do poslednej minúty.

Problém je len v tom, že celá moja budúcnosť závisí od toho, ako som zvládla skúšky. A to sa dozviem už o chvíľu.

4

Nedávno som čítala zaujímavý článok o dvanásťtýždňovej opustenej opici, ktorú záchranári našli kdesi v Číne. V rezervácii sa okamžite spriatelila s bielym holubom. Nemali vôbec nič spoločné, no stala sa z nich nerozlučná dvojica.

Občas mi napadne, či s Nat tiež pôsobíme tak absurdne. Napríklad aj teraz.

Keď sa konečne poutieram mokrou utierkou a pobozkám na rozlúčku komatóznych rodičov, meškám vyše pätnásť minút a zdesene hyperventilujem.

Zato Nat vyzerá, že jej je všetko jedno.

Sedí na lavičke rovno pri križovatke. Má novú, dokonale zarovnanú ofinu, absolútne identické očné linky a ramienko pruhovaných šiat jej padá cez plece, akoby to tak malo byť.

François je síce dávna minulosť, ale výmenný program vo Francúzsku na nej predsa len zanechal isté stopy.

Onedlho bude potrebovať anglické titulky.

„Prepáč, že meškám,“ vyhlásim zadychčane, podám jej čokoládový bonbón a vtom si uvedomím, že som sa zamazala hnedou polevou, ktorá znepokojivo pripomína čosi celkom iné. „Čo myslíš, začali už rozdávať výsledky? Dúfam, že sme prešli.“

„Horšie to ani nemôže byť,“ vyhlási Nat a zdvihne zrak od časopisu Vogue. „Čo len urobíme?“

S úľavou sa na ňu usmejem.

Očividne som ju zle odhadla. Spoločne prekonáme všetky hrozivé nástrahy akademického života.

„Neboj sa,“ odvetím upokojujúco a ťahám ju k škole.

„Až také zlé to hádam nebude.“

„Nie, je to ešte horšie,“ pokračuje Nat. „Harriet, čo je podľa teba toto?“

Pomyká šatami.

Žeby ma chcela nachytať?

„Hm. To je predsa...“ Odev. Róba. „Kutňa, však?“ Vtom ma konečne osvieti. „Rúcho?“

„Sú to pruhy, Harriet. Obliekla som si pruhované šaty. Lenže vo Vogue sa píše, že momentálne letia miniatúrne vzory a kvety. To ma nemohli varovať?“

Toto zažívam, odkedy Nat oficiálne prijali na Školu dizajnu. Naposledy bola takáto posadnutá v druhom ročníku, keď objavila modré trblietky. Pár epických týždňov sme obe vyzerali ako ozdoby na vianočný stromček.

V náhlom záblesku inšpirácie si stiahnem z ruky kvetovanú gumičku a podám jej ju.

„Prepána, ako si to vedela?“ Od radosti sa mi hodí okolo krku.

„Sledujem krajčírske trendy,“ vyhlásim a rozvážne prikývnem. Okrem toho mi ju raz štylistka dala do vlasov a odvtedy si ňou zväzujem ceruzky.

Zapípa mi telefón, tak ho vytiahnem z vrecka s rýchlosťou technologického nindžu.

Ha!

Vedela som, že na mňa Nick nezabudne. Vedela som, že je to ten najspoľahlivejší a najromantickejší frajer pod...

Blahoželanie, Harry-chan! Ty stráviť tento deň v ôsmom a deviatom nebi. Rin x

Usmejem sa – som rada, že Rin kreatívne využíva slovník hovorových výrazov, ktorý som jej poslala do Tokia – a potom chvíľu počkám, keby sa so mnou náhodou chcel spojiť aj niekto iný.

Nanešťastie to tak nevyzerá.

Schovám telefón do vrecka a rýchlo zmením tému.

„Nat, pozorne som si preštudovala naše rozvrhy a všetko som vyznačila farebne, aby sme presne vedeli, kde práve sme. Chceš sa na ne pozrieť?“

Trvalo mi to pár týždňov – starostlivo som vypracovala hĺbkovú analýzu, ako neprestajne udržiavať kontakt s Nat, aj keď budeme každá v inej škole. Už päť rokov spolu nechodíme do triedy, takže to chcelo len štipku predstavivosti navyše.

Okrem toho to znamená, že nasledujúce dva roky strávim s Tobym Pilgrimom, ale, pravdupovediac, to isté som nevedomky robila aj doteraz.

„Nevymýšľaj,“ zasmeje sa Nat a zviaže si vlasy do obrovského uzla na temene. „Radšej ti po škole zavolám a skočíme na kávu alebo tak.“

Skočíme na kávu alebo tak?

„Vieš, že káva je vo vyšších dávkach smrteľná?“

„Nevravím, že vypijeme tisíc šálok denne, Harriet.“

„Stačilo by aj sto,“ odvetím temne. „Vedci to majú odskúšané.“

Už-už sa jej chystám povedať, že kávu objavil istý etiópsky pastier kôz – všimol si, že jeho kozy požierajú neznáme bôby a úplne z nich šalejú –, keď zrazu zabočíme za roh a ako na povel zmĺkneme.

Pred nami sa týči budova školy.

Nevyzerá ako predtým. V tejto chvíli skrýva celú našu minulosť a budúcnosť zároveň. Predstavuje začiatok aj koniec.

Zrazu si zatúžim sadnúť na chodník, ostať na mieste a viac sa nepohnúť.

Zo skúsenosti viem, že ľuďom sa to ktovieako nepáči. Radšej si to rozmyslím.

„Nemôžem tomu uveriť. Dnes posledný raz prejdem cez túto bránu,“ vyhlási Nat nadšene.

„Mhm.“

„Posledný raz si zviažem vlasy do chvosta na telesnú. K môjmu typu tváre sa to vôbec nehodí.“

„Posledný raz zablokujete dvere neuveriteľne nudnými rozhovormi.“

Obe sa otočíme.

„Ahoj, Alexa,“ vzdychne Nat. „Som rada, že si cez dlhé letné prázdniny nadobudla vnútorný pokoj a súcit.“

„Bla-bla-bla,“ odfrkne moja úhlavná nepriateľka, pohodí melírovanými vlasmi a cestou do mňa vrazí plecom. „Škoda, že odchádzaš, Natalie. Čo si len bez teba počneme?“

„Pravdepodobne to neprežijete,“ vyhlási Nat a prekríži si ruky. „Aspoň dúfam.“

„Možno začnem smrdieť ako Harriet.“ Alexa pohŕdavo sleduje, ako si šúcham ubolené plece. „Čau, trapoška,“ dodá. „Zdá sa, že tento rok si tu len ty a ja.“

A je po lete.

5

Nuž, dosiaľ sa mi celkom darilo.

Keď odrátate všetky prázdniny a víkendy, zistíte, že v škole strávime len 195 dní do roka. Ak odpočítame večery, rána, výlety, hodinové obedy, pätnásťminútové prestávky a občasnú chorobu, vysvitne, že tento rok strávim s Alexou nanajvýš 1 118,5 hodiny.

Len 46,6 dňa.

Mesiac a pol s Alexou Robertsovou. Celkom sama.

Bože dobrý. Najradšej by som to sfúkla pekne naraz. Možno ju požiadam, nech sa k nám nasťahuje.

„Tento rok sme tu len ty a ja,“ opravím ju tíško. Nat ma pobozká na líce a odbehne do školy.

Zahľadím sa na vrieskajúcu skupinu dievčat, čo ju okamžite obklopí.

Najprv ich vôbec nespoznávam, no po chvíli si uvedomím, že s výnimkou výletov ich po prvý raz vidím bez školských rovnošiat. Laura má koženú bundu a Lucy vyzerá s žiarivo červeným rúžom celkom inak ako zvyčajne.

Anna má v chvoste zapletené modré perá, akoby zabila vtáka a obradne si ho pripevnila na temeno. Je to ako sledovať divadelné predstavenie po mesiacoch skúšania.

Všetci chalani majú rifle a tričká, čisté tváre a krátke vlasy. Pozriem na tričko so Spidermanom, ktoré som si kúpila minulý týždeň, a dotknem sa vlasov zostrihaných do mikáda. Myslím, že je jasné, do ktorej skupiny patrím.

Obrátim to vo svoj prospech – dám si narásť fúzy a budem sa celý rok schovávať v chalanských toaletách.

„Harriet Mannersová.“ Po pleci mi poklopká chudý chlapec v oranžových menčestrákoch a mikine s obrázkom Spidermana. Na ponožkách má kreslené zlaté rybky.

„Nie je to úžasná náhoda, že sme tak dokonale zladení? Možno je to osud. Fátum. Moira.“

Ani jedno. Schovával sa za regálom, keď som si to tričko kupovala.

„Ahoj, Toby,“ odvetím. Toby si utrie nos do rukáva a fascinovane sa naň zahľadí.

Vtom si všimnem, že drží bielu obálku.

V ľudskom tele je desaťkrát viac baktérií ako buniek. Zrazu cítim, ako sa všetky do jednej zvíjajú.

„Prepána...“ Prehltnem a pokožka mi šumí napätím. „To sú ony?“

„Áno,“ vyhlási Toby. „Alebo aj nie. Kladieš veľmi nejasné otázky, Harriet. S takýmto prístupom sa nikdy nedostaneš do FBI. Už som si to overil.“

„Jedného dňa odpovieš na otázku normálne, Toby,“ vzdychne si Nat. Práve sa vrátila z riaditeľne. „A vtedy všetci odpadneme.“

„Tak čo...“ prehltnem. „Ako si pochodil?“

„Mám štrnásť áčok s hviezdičkou,“ pochváli sa Toby a opatrne založí výsledky do fascikla s nápisom TOBYHO EPICKÉ ÚSPECHY. „Tie večerné hodiny mandarínčiny a klasickej civilizácie neboli len strata času a peňazí, ako tvrdili naši.“

Krúti sa mi žalúdok. Vytiahnem z vrecka telefón.

„Tu máš,“ vyhŕkne Nat a hodí mi veľkú obálku. „Zabudni na Nicka. Vieš, že šiel na fotenie do Afriky. Pravdepodobne teraz súťaží s hrochom, kto prv uhne pohľadom. Sústreď sa na výsledky.“

Chvíľu na ne nemo zízam, potom sa pokúsim oblízať si pery. Neúspešne.

Nech už som dopadla akokoľvek, môj život sa od základov zmení. Len pokoj, Harriet. S pokorou prijmi životný kolotoč, ktorý prináša úspechy aj pády a...

„Prestaň si mrmlať popod nos, Harriet,“ zasmeje sa Nat.

„Si pripravená?“

„Mhm.“

„Pozor....“

„Hmmmm...“

„TERAZ!“ skríkne Nat.

Spoločne roztrhneme obálky, čo skrývajú našu budúcnosť.

Table of Contents

1

2

3

4

5