Danielle Steel

PROPERTY OF A NOBLEWOMAN

Copyright © 2016 by Danielle Steel

Translation © 2017 by Zuzana Therová

Jacket design © 2017 by Soňa Šedivá

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5456-5

Venujem svojim milovaným deťom

Beatrix, Trevorovi, Toddovi, Nickovi

Samanthe, Victorii, Vanesse,

Maxxovi a Zare.

Nech vás v každom veku obklopuje láska,

nech vás sprevádza odvaha,

úprimnosť a schopnosť odpúšťať iným aj sebe.

Nech je váš život plný radosti, nádeje

a požehnania vo všetkom, do čoho sa pustíte.

Nezabúdajte, že vás veľmi ľúbim.

Mama

Čo je požehnaním pre jedného,

je požehnaním pre všetkých.

MARY BAKER EDDYOVÁ

Kapitola 1

Bol to jeden z tých januárových dní, keď sa Newyorčanom zdá, že zima sa nikdy neskončí. Prívaly snehu lámali rekordy už od novembra. Fujavica, čo udrela dnes ráno, už druhá v tomto týždni, sa premenila na mrznúci dážď bičovaný ostrým vetriskom. Ulice boli samý ľad, ľudia sa šmýkali, padali a skláňali vyštípané tváre pred nápormi severáka. V taký deň najlepšie nevychádzať.

Hal Baker sedel za svojím pracovným stolom v pobočke Metropolitnej banky na dolnom konci Park Avenue.

Presne pred troma rokmi sa banka ocitla bezprostredne za hranicou oddeľujúcou časť New Yorku, kde po ničivom hurikáne vypadla elektrina. Od štvrtí postihnutých tmou a záplavami ju delilo iba niekoľko blokov. Pobočka fungovala ďalej, vybavovala klientov a ľuďom, čo sa pre záplavy nemohli dostať domov, ponúkala hory obložených chlebíkov a kávu. Gesto občianskej spoluúčasti.

Hal Baker mal na starosti oddelenie bezpečnostných schránok. Prácu, ktorá by mnohým pripadala otravná, mal úprimne rád. Tešilo ho stretávať sa s klientmi, pozoroval, ako sa prehŕňajú vo svojich schránkach, kontrolujú cenné papiere, či ukladajú do nich nové. Ak mali chuť, čo bývalo často, prehodil s nimi zopár slov alebo ich nechal osamote, ak si to želali. Väčšinu klientov poznal z videnia, mnohých aj podľa mena. Vedel, čo potrebujú. A rád vybavoval aj nových, takých, čo bezpečnostnú schránku dovtedy nemali. A keďže mladí ľudia si byty zväčša prenajímali, vysvetľoval im, že je oveľa bezpečnejšie zveriť dokumenty a cennosti do úschovy banke.

Svoju prácu bral veľmi vážne. Na krku mal šesťdesiatku a do dôchodku iba päť rokov, takže kariéra ho už netrápila. Bol ženatý, mal dve deti a práca v oddelení bezpečnostných schránok mu vyhovovala. Vedel to s ľuďmi, v tejto pobočke si odkrútil dvadsaťosem rokov a predtým desať v inej pobočke tej istej banky. Dúfal, že posledné roky zamestnania prežije tam, kde je teraz, svoju prácu pokladal za dôležitú a zodpovednú. V opancierovanej miestnosti sa klienti nemuseli báť zvedavých očí, k schránkam, v ktorých boli uložené ich najväčšie cennosti a občas aj temné tajomstvá, mali prístup iba oni.

Kedysi elegantná štvrť medzi Park Avenue a východnou Tridsiatou ulicou, kde sídlila pobočka, dostala meno Murray Hill. Voľakedy v nej stáli iba honosné obytné budovy, no časom tu vyrástlo množstvo vežiakov s kanceláriami. Klientelu banky tvorili ľudia pracujúci v blízkom okolí a bohatí seniori obývajúci rezidencie, čo ešte zostali v okolí.

Zo starších klientov sa dnes neodvážil von ani jeden. Na uliciach pokrytých mrznúcou kašou sa šmýkalo a každý, kto len trocha mohol, zostal radšej doma. Hal Baker mal teda príležitosť dobehnúť resty, čo sa mu od sviatkov nahromadili na stole.

Dnes by sa mal venovať trom problémom, ktoré už dlhšie čakali na riešenie. Za prenájom dvoch menších schránok nebol už trinásť mesiacov uhradený poplatok a na doporučené listy s upomienkou, ktoré Baker pred mesiacom poslal nájomcom, neprišla odpoveď. Ukončenie platieb zvyčajne znamenalo, že klient už o službu nemá záujem, ale nebolo to pravidlo. Ak sa za schránku neplatilo rok, banka počkala ešte mesiac. Až potom mohol Baker zavolať zámočníka, aby odvŕtal zámky. Predpokladalo sa, že nezaplatená schránka bude prázdna. Niektorí ľudia sa neunúvali banku informovať, jednoducho prestali posielať mesačný poplatok a kľúč od schránky zahodili. Ak boli schránky prázdne, Baker ich pridelil ďalším záujemcom podľa poradia na zozname čakateľov, a ten bol v prípade menších trezorov vždy dlhý. Čakať s ďalším prenájmom nekonečných trinásť mesiacov bolo nepríjemné, no rovnakým pravidlom sa riadili všetky banky v New Yorku. Klientom by sa patrilo informovať banku, že o ich službu už nemajú záujem, veď odovzdať kľúče nezaberie veľa času, ale mnohí to nerobia. Buď im to vyfučí z hlavy, alebo sa na to jednoducho vykašľú.

Tretia schránka bude tvrdší oriešok. S jej prenajímateľkou sa Baker stretol viac ráz a dobre si ju pamätal. Bola to staršia distingvovaná dáma, veľmi zdvorilá, no nikdy sa s ním nedávala do reči. Posledných päť rokov ju nevidel. A platby prestali prichádzať pred troma rokmi a mesiacom. Baker jej po roku poslal doporučenú upomienku, mesiac počkal, presne podľa litery zákona, až potom zavolal zámočníka, ktorý schránku starej dámy – jednu z piatich najväčších v banke – v prítomnosti notára otvoril. Baker vyložil obsah a podrobne ho spísal. Bolo tam niekoľko fasciklov označených majiteľkiným úhľadným rukopisom: jeden s fotografiami, druhý s listinami a dokumentmi, vrátane niekoľkých expirovaných pasov – amerických a talianskych – vydaných v Ríme. Okrem fasciklov objavil v schránke dva hrubé zväzky listov. Prvý, zviazaný vyblednutou belasou stužkou, obsahoval listy v taliančine. Písmo bolo starosvetské, európske. V druhom boli listy v angličtine, napísané ženskou rukou, a stužka bola ružová. V schránke sa našlo aj dvadsaťdva kožených klenotníckych škatuliek, v každej po jednom šperku. Hal Baker ich kus po kuse zapísal. Podrobne ich neskúmal, no i jeho neodbornému oku sa videli cenné. Do zoznamu ich uviedol stručne: diamantový prsteň, náramok, náhrdelník, spona… Detaily vynechal, na to nemal ani kvalifikáciu, ani to od neho nik nevyžadoval. Ešte skontroloval, či sa v schránke nenájde posledná vôľa a testament – pre prípad, že prenajímateľka medzičasom zomrela –, no medzi dokumentmi neobjavil nič. Klientka si schránku prenajímala dvadsaťdva rokov. Bohvie, čo sa s ňou stalo, pomyslel si. Po otvorení schránky musela banka počkať ďalšie dva roky, tak to vyžadoval zákon, no stará dáma sa neozvala. A teraz Halovi pripadla úloha informovať newyorský súd, kde riešili odúmrte, že v banke majú schránku, ku ktorej sa nik nehlási. V prípade, že sa nenájde posledná vôľa, obsah schránky musí banka doručiť na súd.

Poverený súdny úradník sa pokúsi zistiť, či prenajímateľka schránky žije, alebo je mŕtva, a potom, keďže sa nenašla posledná vôľa, ktorá by výslovne označila dediča, dá súd do novín inzerát. Vyzve príbuzných alebo dedičov zosnulej, aby sa prihlásili a uplatnili si nárok na obsah schránky. Ak sa do mesiaca nik neozve, súd šperky predá a výťažok pripadne štátu New York. Listiny a dokumenty zostanú ďalších sedem rokov v súdnom archíve.

Na nakladanie s majetkom po ľuďoch, ktorí zomreli bez závetu, sú veľmi prísne zákony. A Hal Baker si svoje povinnosti plnil svedomito.

Dnes ho čakal krok číslo dva: upovedomiť o mŕtvej schránke súd. Dáma, ktorá si ju prenajímala, by mala takmer deväťdesiatdva rokov, možnosť, že už nie je medzi živými, bola teda vysoko pravdepodobná. No než súd začne nakladať s jej vecami, musí sa úmrtie najprv úradne overiť. Dotyčná pani sa volala Marguerite Wallace Pearsonová di San Pignelliová a šperky, ktoré už dva roky držala v úschove banka, mali podľa Bakerovho tušenia značnú cenu. Ak je ich majiteľka mŕtva, ak neexistuje posledná vôľa a ak sa neprihlásia nijakí dedičia, súd určí znalca, ktorý šperky odhadne. Tie sa potom predajú na aukcii a výnos pripadne štátu.

Hal Baker sa rozhodol, že najprv zavolá zámočníka a dá otvoriť dve menšie schránky. Potom zatelefonuje na súd a požiada, aby poslali niekoho, kto spolu s ním skontroluje obsah tej tretej, najväčšej. Vedel, že nejaký čas to potrvá, na súde mali chronický nedostatok zamestnancov a boli preťažení množstvom podobných prípadov, keďže bez závetu opúšťa tento svet veľa ľudí.

Bolo takmer jedenásť, keď sa spojil so súdom. Zdvihla to Jane Willoughbyová, študentka práva, ktorá si pred ukončením štúdia na Kolumbijskej univerzite a pred advokátskymi skúškami, ktoré ju čakali v júni, potrebovala odkrútiť povinnú prax. Administratívne práce na oddelení odúmrtí neboli jej vysnívanou métou, ale iné miesto nenašla. V jej rebríčku bolo na prvom mieste občianske právo, v budúcnosti sa totiž chcela špecializovať na zastupovanie detí, a hneď za ním trestné právo, aj to sa jej videlo zaujímavé, no v týchto oblastiach nemali voľné miesto. Ponúkali jej administratívnu prácu na notariáte, alebo miesto asistentky na pozostalostnom súde. Jedno i druhé jej pripadalo deprimujúce, riešiť záležitosti po mŕtvych znamená nekonečné papierovačky a takmer nulový kontakt so živými ľuďmi. Napokon vzala ten súd, no cítila sa tam ako v klepci a ani vedúca oddelenia Harriet Finová sa jej nepáčila. Bola to večne unavená, fádna žena. Svoju prácu očividne neznášala, zrejme ju robila len pre peniaze, no nemala odvahu odísť. Jej negativistické poznámky a otrávený prístup Jane znechucovali a už sa nevedela dočkať konca praxe. Štúdium práva mala takmer za sebou, čakali ju posledné dva mesiace prednášok a záverečná práca. Prax na súde bola posledným krokom k absolvovaniu a od Harriet Finovej potrebovala dobré hodnotenie, aby si ho mohla uviesť v pracovnom životopise. Už dva mesiace rozosielala žiadosti o zamestnanie do newyorských právnických firiem.

Jane zdvihla telefón na druhé zazvonenie. Hal Baker vecným tónom vysvetlil, o čo ide, a poskytol jej všetky potrebné informácie o schránke pani di San Pignelliovej. Jane vedela, aký je postup: najprv príde na rad zisťovanie, či je dotyčná pani po smrti, potom niekto zo súdu zájde do banky, skontroluje podľa Bakerovho zoznamu jednotlivé položky, a kým nedostanú odpoveď na inzerát s výzvou pre dedičov, obsah schránky prevezme do úschovy štát. Čakať, či sa niekto ozve, bolo vždy napínavé. Willoughbyová vedela o čerstvom prípade, i keď na ňom nepracovala, keď sa súdu nepodarilo vypátrať dedičov. Pozostalosť sa predala v aukčnej sieni Christie’s a štátu pripadla pekne mastná sumička. Šéfka sa vtedy tvárila, akoby bolo jej osobným víťazstvom, že výnos pripadol štátu. Jane sa väčšmi páčilo, keď sa prihlásili ľudia, čo vôbec nečakali, že budú dediť po príbuznom, ktorého sotva poznali. A vyskytli sa aj prípady, že sa dedičia s nebohým v živote nestretli. Pre nich to bolo, akoby tie peniaze našli na ulici, čo je vždy príjemné prekvapenie.

„Kedy sa tu ukáže niekto od vás, čo myslíte?“ zdvorilo sa spýtal Baker. Jane mrkla do kalendára, hoci vedela, že o tom rozhodne niekto iný, nie ona. Najprv by jej Finová musela prípad prideliť, čo bolo nepravdepodobné, pretože Jane bola len praktikantka. „Niektoré z uložených vecí môžu mať značnú hodnotu… zrejme bude potrebný znalecký posudok,“ nadhodil Baker.

„Neviem, kedy to bude,“ odvetila úprimne. „Najprv začnem pátrať po pani Pignelliovej. Zistím, či zomrela, a informáciu posuniem vedúcej. Ona rozhodne, koho a kedy k vám pošle.“

Hal Baker počas rozhovoru pozeral cez okno. Sneženie zhustlo, zľadovatené ulice pokryl hrubý biely koberec. Situácia sa z minúty na minútu zhoršovala, čo v tomto ročnom období nebolo nič zriedkavé.

„Chápem,“ odvetil pokojne, lebo vedel, že súd je zavalený, podobných prípadov bolo veľa. On už vykonal všetko, čo mal, odteraz je to v ich rukách.

„Dám vám vedieť, keď sa niekto uvoľní,“ uistila ho Willoughbyová. Keď zavesili, premýšľala nad tým, čo jej povedal o hodnote nájdených vecí, a cez okno roztržito sledovala šľahajúci dážď premiešaný so snehom. Takéto dni nenávidela. Túžila vrátiť sa do školy a čo najskôr absolvovať záverečné skúšky.

Uplynulé sviatky boli pre ňu skľučujúce. Domov do Michiganu sa na Vianoce nedostala. S chlapcom, s ktorým žila, trčali v prenajatom byte a učili sa na skúšky. John študoval na tej istej univerzite manažment a promovať mal v júni ako ona. Obaja toho mali vyše hlavy, samé testy, skúšky, a začínalo to medzi nimi škrípať. Bývali spolu tri roky a okrem posledných šiestich mesiacov, keď na nich doľahol stres zo školy, im to spolu klapalo, no teraz si popri študijných povinnostiach obaja hľadali prácu, čo nervozitu ešte znásobilo.

John pochádzal z Los Angeles. S Jane sa spoznali na vysokej. Neskôr si spolu prenajali maličký, neútulný apartmán s ošúchaným nábytkom v bytovke blízko univerzity a zvádzali večný boj so švábmi, ktorými bol dom zamorený. Nebolo to príjemné bývanie, no keď si po promócii nájdu prácu, istotne si budú môcť dovoliť niečo lepšie. Janini rodičia chceli, aby sa vrátila k nim na Grosse Pointe, ale dievča malo iné plány. Zostane v New Yorku a bude sa venovať právu. Jej otec pracoval ako výkonný riaditeľ poisťovne, matka, pôvodne psychologička, sa venovala iba rodine. Po narodení dcéry zavesila svoje povolanie na klinec. Obaja boli nešťastní, že sa ich jediné dieťa odmieta vrátiť domov. Jane bolo ľúto, že rodičom spôsobila sklamanie, ale trvala na svojom: sna o kariére v New Yorku sa vzdať nemieni.

Jane Willoughbyová nevedela, koho vedúca poverí prípadom Pignelliová, no zistiť, či je dotyčná pani ešte nažive, bola jej robota, a tak rýchlo naťukala meno a dátum narodenia do počítača. Obratom mala na displeji odpoveď. Marguerite Wallace Pearsonová di San Pignelliová zomrela pred šiestimi mesiacmi. Jej posledná známa adresa bola v Queense, tam aj skonala. Hal Baker našiel v záznamoch banky inú adresu, na Manhattane, neďaleko ich pobočky. Pani di San Pignelliová sa dožila naozaj vysokého veku, mohla teda zabudnúť, že má v bankovom sejfe bezpečnostnú schránku, napadlo Jane. V jej rokoch by to nebolo nič čudné. A možno náhle ochorela, takže nestihla z banky vybrať uložené veci a naložiť s nimi podľa svojho želania. Nech už to bolo tak či onak, starenka medzičasom zomrela, takže súd pošle do banky niektorého zo svojich zamestnancov, aby dôkladne prezrel obsah schránky, či sa v dokumentoch predsa len nenájde posledná vôľa.

Jane všetky údaje zaznačila do predpísaného formulára a odniesla ho do šéfkinej kancelárie. Harriet Finová mala na sebe kabát, pletenú čiapku a čižmy, vyzerala, akoby sa chystala na severný pól. Cez obed často odbehla domov skontrolovať matku, preto keď zbadala praktikantku, rozladene zagánila. O Finovej sa vedelo, že je na podriadených a na študentov práva prísna, no k Jane sa správala vyslovene nepríjemne. Jane Willoughbyová bola atraktívna mladá žena s hrivou svetlých vlasov, belasými očami a dokonalou postavou. Na prvý pohľad bolo jasné, že pochádza z finančne zabezpečenej rodiny, hoci v tomto ohľade bola mimoriadne diskrétna. Skrátka a dobre, praktikantka mala všetko, o čo Finovú osud ukrátil, a vo svojich dvadsiatich deviatich rokoch celý život pred sebou. Život aj kariéru.

Harriet Finovej minula päťdesiatka, žila s chorľavou matkou, o ktorú sa musela starať, a roky nemala žiadny vzťah. Nikdy nebola vydatá, deti nemala a jej život i práca sa ocitli v slepej uličke.

„Nechajte mi to na stole,“ povedala Finová, keď zbadala v Janinej ruke formulár.

„Niekto musí zájsť do banky,“ nadhodila dievčina mierne, aby vedúcu nepodráždila. „Dotyčná zomrela pred šiestimi mesiacmi. Jej bezpečnostnú schránku držali tri roky, presne podľa predpisu, a chceli by ju uvoľniť.“

„Poobede to podpíšem,“ sľúbila Finová a náhlivo vyšla z dverí.

Jane sa vrátila do svojej kancelárie a objednala si z neďalekého lahôdkarstva obložený chlebík. Zje ho pri stole, v takom mizernom počasí netúžila ísť von. A kým jej ho donesú, pohne trocha s prácou.

Keď sa Harriet Finová vrátila a s ustarosteným výrazom prehodila, že matke sa priťažilo, Jane už mala na stole dva ukončené spisy. Papierovačky ju nebavili, no bola pedantná, málokedy urobila chybu, a ak predsa, jednej a tej istej sa nedopustila nikdy. Pred školou pracovala ako asistentka istého advokáta a vedúca, či chcela alebo nie, jej pracovné nasadenie a dôslednosť v kútiku duše obdivovala. Pred ľuďmi z kancelárie dokonca utrúsila, že lepšieho praktikanta ešte nemali, no Jane to nikdy nepovedala a málokedy ju pochválila. Asi hodinu po návrate z obeda si ju zavolala k sebe.

„Slečna Willoughbyová, zájdite do tej banky, prosím, a skontrolujte schránku pani Pignelliovej podľa ich zoznamu,“ povedala a podala jej podpísaný formulár. „Momentálne nemám nikoho, koho by som tým mohla poveriť.“

Jane prikývla. Pri inventarizácii pozostalosti už raz bola a nezdalo sa jej to komplikované. Čakali sa od nej len dve veci – potvrdiť súpis zostavený bankou a doniesť obsah schránky na súd. Tam všetko uložia do trezoru, cennosti, ak sa neprihlásia dedičia, na pokyn súdu predajú na dražbe a dokumenty budú archivovať ďalších sedem rokov. Ihneď zavolala do banky, že si s nimi dohodne termín. Hal Baker takú skorú reakciu súdu nečakal. Ospravedlnil sa a vysvetlil, že odchádza na dvojtýždňovú dovolenku a po nej bude celý ďalší týždeň na firemnom školení. Dohodli sa teda, že sa stretnú o štyri týždne. Dátum schôdzky pripadol na deň po Valentínovi, čo mu Willoughbyová nepovedala, lebo to nepokladala za dôležité. Nebolo sa kam ponáhľať, dovtedy aspoň stihnúť uverejniť inzeráty v novinách. Jane si zapísala termín stretnutia do diára, a keď obaja zavesili, vyplnila štandardný formulár. Proces pátrania po dedičoch Marguerite di San Pignelliovej sa začal. Deň sa ničím nevymykal z bežnej pracovnej rutiny. Budú pátrať po dedičoch, a ak sa nijakí nenájdu, s pozostalosťou naložia podľa predpisov.

Kapitola 2

Štyri týždne po telefonickom rozhovore s Halom Bakerom Jane vystúpila na zastávke metra, z ktorej to mala k Metropolitnej banke najbližšie. Deň predtým bolo Valentína. Sviatok zamilovaných u nich prebehol dosť búrlivo. S Johnom sa pohádali, keď v rannom zhone robila hrianky. Pre seba chystala ešte misku s cereáliami a pre oboch kávu. Chlieb pripálila, lebo na hriankovači zabudla skontrolovať nastavenie, a cereálie sa jej rozsypali práve vo chvíli, keď John vošiel do kuchyne – rozospatý, oblečený len v boxerkách a tričku. Včera strávil celý deň u nejakého spolužiaka: v krúžku sa dohodli, že na skúšky sa budú pripravovať spoločne. Jane ho počula prísť až o tretej nadránom, no zaspala skôr, než sa dostal do postele. Na Valentína zabudol, hoci ona mu kúpila bonboniéru a valentínsku pohľadnicu a oboje mu v predvečer sviatku nechala na kuchynskom stole. Bonboniéru odniesol k spolužiakovi, kde sa učil, ale pre ňu nijaký darček, kvety či aspoň valentínku, nemal. Pre Johna tento rok Valentín akoby nejestvoval.

„Kam sa tak ponáhľaš?“ spýtal sa, natrel prihorenú hrianku maslom a nalial si kávu. Dokvapkala do kanvice, kým zmetala rozsypané vločky. John vyzeral vyčerpaný a náladu mal pod psa. Sadol si za stôl a odchlipkával z kávy. Že bolo Valentína, nespomenul ani včera, ani dnes. Dátumy nikdy nedržal v hlave a teraz pred štátnicami na oslavu sviatku zaľúbených ani nepomyslel. Predtým býval skvelý, zábavný spoločník, no posledné mesiace pred záverom štúdia nosil v hlave len školu. Za normálnych okolností bol sebestačný, pohodový, no v tomto období myslel iba na seba a na to, čo všetko musí urobiť, aby získal vysnívaný diplom. Jane mala občas pocit, že preňho prestala existovať.

„Mám urobiť inventarizáciu opustenej schránky v banke,“ odvetila. Na návštevu banky sa tešila, konečne čosi zaujímavejšie ako kopa papierov na stole.

„Niečo veľké?“ prehodil bez záujmu.

„Asi nie, ale aspoň vypadnem z kancelárie a troška sa zahrám na detektíva. Pred štyrmi týždňami sme dali do novín výzvu pre potenciálnych dedičov, ale nikto sa neozval.“

„Čo sa stane, ak sa nikto nenájde?“

„Ak sa k obsahu schránky tri roky a jeden mesiac nik neprihlási, všetko hodnotné sa predá, no listiny a dokumenty musí súd uchovávať ďalších sedem rokov.“

„Je v tej schránke niečo dôležité?“

„Vraj nejaké šperky, podľa zamestnanca banky by mohli byť dosť cenné. Uvidíme! Je to smutný prípad, ale zaujímavý. Ani sa mi veriť nechce, že niekto môže zabudnúť na klenoty, no dotyčná pani bola už staručká. Dosť možné, že zomrela náhle. A ktovie, či v posledných rokoch netrpela demenciou. Ozaj… môžem s tebou rátať na večeru?“ prehodila nenútene. Nechcela, aby mal pocit, že naňho tlačí.

„Ach, doriti,“ zastonal, len čo to vypustila z úst. „Je Valentína, pravda? Alebo bolo včera… Mimochodom, vďaka za tie bonbóny,“ povedal a pozrel na dátum v novinách ležiacich na stole. „Prepáč, Jane, zabudol som. Ale mám pred sebou ťažké testy, spoločnú večeru nestihnem. Vynahradíme si to o dva týždne, ak si za.“ Bolo na ňom vidieť, že ho to úprimne mrzí.

„Jasné,“ prikývla. Vedela, že John myslí iba školu, a chápala ho. Aj jej dávalo štúdium zabrať, i keď známky mávala vždy lepšie než on. „Tušila som to, ale opýtať som sa musela. Pre istotu.“

John sa natiahol, pobozkal ju na líce, a keď si všimol, že má na sebe červený sveter, usmial sa. Pre Jane boli sviatky dôležité a John si z nej uťahoval, že je sentimentálna. Pripisoval to jej detstvu strávenému na strednom západe. Ako rodák z L. A. pokladal stredozápad za zaostalý zapadákov. Jeho rodičia, ktorí sa uchytili vo filmovom biznise, ho vychovávali oveľa bohémskejšie.

Jane už bola vychystaná do banky: v čiernej minisukni, topánkach na vysokých podpätkoch a s vlasmi stiahnutými do chvosta vyzerala nádherne. S úľubou sa na ňu zadíval. Odjakživa sa mu páčila, a keby nemal pred sebou dva testy a záverečný projekt, asi ju nahovorí na peknú chvíľku. Plány do budúcna zatiaľ nespriadali, svoj vzťah prežívali zo dňa na deň a obom im to tak vyhovovalo. Na prvom mieste bolo štartovanie kariéry. Jane momentálne nemala na manželstvo čas ani vôľu, aj ona sa najprv potrebovala uchytiť. V tomto sa zhodli, John to cítil rovnako.

„Budem preč celú noc, celý krúžok sa učí spolu,“ povedal, keď si obliekala kabát. Na dnešný sviatočný deň si dala červený. Johnovi to pripadalo detinské, ale pristal jej. A vysoké podpätky jej zvýraznili dlhé nohy. Vždy vravel, že sú na nej najkrajšie. „Zraz máme u Cary,“ prehodil a oči zabodol do novín. Vedel, že Jane nemá Caru v láske. Jeho spolužiačka vyzerala ako modelka na spodnú bielizeň, nie ako kandidátka na titul MBA. Podľa Johna bola bystrá za piatich a veľmi obdivoval jej podnikateľské nadanie. Cara sa vrátila do školy, aby si dokončila štúdium, no predtým už viedla vlastnú firmu, ktorú veľmi výhodne predala. Mala tridsaťjeden, o dva roky viac než Jane, a v celom krúžku bola najkrajšia. Jane znervózňovalo, že sa s ňou John učieva. Pokiaľ vedela, bol jej verný, no z prsnatej Cary v obtiahnutých, hlboko vystrihnutých tričkách a tesných džínsoch cítila hrozbu.

„Budú tam aj chalani?“ spýtala sa podozrievavo a John sa okamžite napaprčil.

„Jasné, že budú, prečo sa pýtaš? Nie je to jedno? Nejdem na skupinovú terapiu do sexuologickej poradne. Pripravujeme sa na záverečné testy a Cara vie o podnikaní oveľa viac než ja.“ To bola jeho obligátna odpoveď. S tou do neba vynášanou Carou robil už viacero seminárok.

„Len mi tak napadlo,“ hlesla.

„Jane, nepotrebujem, aby si mi obhrýzala uši. Ak mi Cara pomôže k lepším známkam, môžem byť len rád.“ Nemal náladu na žiarlivý výstup, no rozhovor sa zvrtol zlým smerom a o päť minút už boli v sebe. Pre Caru, pravdaže, a nebolo to po prvý raz. Jane tvrdila, že Cara Johna balí, čo on, pravdaže, zaryto popieral. Presviedčala ho, že je naivný. Nikam to neviedlo. John sa naštvane zdvihol, odpochodoval do spálne a Jane sa so zovretým žalúdkom pobrala do práce.

Posledné dni sa hádali v jednom kuse, za všetko a za nič. Takú krízu ešte nemali, no Jane si vravela, že na príčine je stres zo školy. Pokúšala sa trpezlivo znášať Johnovu náladovosť, ustavičnú únavu a nedostatok spánku a nemyslieť na to, že v Carinej spoločnosti je akosi pričasto. Dôverovala mu, no so sexi spolužiačkou, ktorá si na jej chlapca zjavne robila zálusk, trávil pri učení nekonečné hodiny. A tej ženskej Jane neverila ani nos medzi očami. Nechcela Johna vytáčať, ale už strácala nervy.

Bol v sprche, keď za sebou zatvárala dvere. Mala po nálade, ako to už býva po hádke, v ktorej nik nevyhral, a vo valentínsky červenom svetri a kabáte si odrazu pripadala hlúpo, veď sviatok bol včera. Čakal ju pracovný deň a stretnutie v banke. Mala by vyzerať čo najserióznejšie a profesionálne, i keď inventarizáciu pozostalosti robila dosiaľ iba raz.

Keď dorazila do banky, Hal Baker už na ňu čakal. Priateľsky sa usmial, podal jej ruku a uznanlivým pohľadom si premeral jej peknú tvár a postavu. Zaskočila ho, nikdy by si nepomyslel, že na súde pracujú aj také fešandy. Úradníci, ktorých posielali do banky, boli zväčša suchári v rokoch, veľmi odmeraní. A tu sa zjaví nádherná mladá osôbka so živými očami plnými nadšenia!

Keď sa k nim o chvíľu pridala notárka, odviedol ich obe do suterénu a zamieril k sekcii s najväčšími bezpečnostnými schránkami. Použil dva kľúče, vybral sejf a zaniesol ho do maličkej miestnosti, kam sa traja ledva pomestili. Notárka si doniesla tretiu stoličku a sadla si, aby mohla pohodlnejšie sledovať priebeh inventarizácie. Baker mal so sebou fascikel so zoznamom, čo spísal pred dvoma rokmi, a len čo si Jane vyzliekla kabát, podal jej kópiu. Prečítala si súpis jednotlivých položiek a nazrela do otvorenej schránky.

Hromada klenotníckych škatuliek a zopár fasciklov. Baker najprv vybral fascikle, rozložil ich na stôl a postupne ich pootváral. Jane si povedala, že začne obalom s fotografiami. Hneď z prvej na ňu pozerala nádherná žena s hlbokými, zadumanými očami a s okúzľujúcim úsmevom. Musela to byť pani di San Pignelliová, tá tvár sa vyskytovala na väčšine záberov. Bolo tam niekoľko starších fotografií, ktoré ju zachytávali ako vážnu mladú ženu, a na mnohých bola v spoločnosti oveľa staršieho, no nápadne pekného muža. Jane si každú fotku prezrela z oboch strán, na rube niektorých našla elegantným písmom zaznačené dátumy a mužovo meno. Umberto. Fotografie pochádzali z večierkov, dovoleniek na súši aj na mori. Jane medzi nimi objavila zábery z Benátok, Ríma, Paríža, z lyžiarskych svahov v alpskej Cortine d’Ampezzo, z vychádzok na koňoch, dokonca aj z automobilových pretekov. Na tých mal Umberto koženú šoférsku kuklu a veľké okuliare. Jane postrehla, že k mladej žene po svojom boku sa správal s láskyplnou galantnosťou a ona sa pri svojom ochrancovi tvárila šťastne. Nasledovalo niekoľko fotografií z nádherne upravených záhrad s akýmsi zámočkom v pozadí a vyblednuté výstrižky z rímskych a neapolských novín, na ktorých bola dvojica na veľkých spoločenských podujatiach. Noviny ich uvádzali ako grófa a grófku di San Pignelli. Jane si medzi výstrižkami všimla oznámenie o grófovej smrti a nekrológ z neapolských novín. Zomrel v roku 1965 ako sedemdesiatdeväťročný. Jane bleskovo vyrátala, že od Marguerite, ktorá mala v čase jeho smrti len štyridsaťjeden, bol starší o tridsaťosem rokov. Ich manželstvo trvalo dvadsaťtri rokov.

Všetko nasvedčovalo tomu, že manželia viedli luxusný, doslova zlatý život. Aká neskutočná elegancia a štýl! žasla Jane. Marguerite vo večerných róbach a ovešaná šperkmi vyzerala ako princezná, no na viacerých záberoch, najmä na tých, kde bola sama, postrehla Jane v grófkiných očiach výraz hlbokého zármutku, akoby prežila nejakú tragédiu. Na fotografiách s oveľa starším manželom však vyzerala šťastná. Bol to krásny pár a zjavne sa veľmi ľúbili.

Úplne na spodku fascikla našla Jane niekoľko fotografií malého dievčatka, zviazaných vyblednutou ružovou stužkou. Meno na rube nebolo, iba dátumy. Aj rukopis bol iný, nie ten úhľadný. Dieťa bolo peknučké, so šibalským výrazom a s iskričkami smiechu v očiach. Matne pripomínalo grófku, podoba však nebola taká jednoznačná, aby sa dalo s istotou povedať, že tie dve spájal príbuzenský vzťah.

Pri prezeraní záberov zo života ženy, ktorá už nebola medzi živými, zaplavila Jane vlna smútku. Ak Marguerite Pignelliová odišla z tohto sveta bez testamentu a dedičov, svoj život zrejme dožila v úplnej samote.

Ktovie, čo sa stalo s tým malým dievčatkom… podľa dátumov na fotografiách aj z nej už musí byť starenka, rozmýšľala Jane. Fotografie zachytávali kúsok dávno minulých čias, nebolo pravdepodobné, že by niekto zo zúčastnených ešte žil.

Jane opatrne zatvorila fascikel a Baker jej podal ďalší, ten s listinami a dokumentmi. Bolo v ňom založených niekoľko pasov. Podľa nich bola Marguerite americkou občiankou, narodenou v roku 1924 v New Yorku. Z pečiatky vyplývalo, že Ameriku opustila počas vojny, v roku 1942, ako osemnásťročná, loďou odcestovala do neutrálneho Portugalska a vylodila sa v Lisabone. Ďalšia pečiatka prezrádzala, že hneď na druhý deň po vylodení sa vydala na cestu do Anglicka. Do Spojených štátov sa vrátila až o sedem rokov neskôr, v roku 1949, no zdržala sa iba zopár týždňov. A potom ďalšie pečiatky: už šesť týždňov po príchode do Anglicka odcestovala na „mimoriadne vízum“ do Ríma. Gróf musel zaťahať za veľmi dôležité nitky, pomyslela si Willoughbyová, alebo niekoho poriadne podplatil, aby svoju nevestu dostal do vojnou zmietaného Talianska. V obale boli aj talianske pasy, prvý s dátumom vydania december 1942 uvádzal Marguerite pod menom di San Pignelliová, takže vtedy už musela byť vydatá – talianske občianstvo získala sobášom len tri mesiace po príchode do Európy.

Do Spojených štátov sa znova vrátila až v roku 1960 na americký pas, ktorého platnosť obnovila americká ambasáda v Ríme. Bola to jej prvá návšteva od trojtýždňového pobytu v roku 1949, no tentoraz tam zostala iba niekoľko dní. Ďalšie cesty do Ameriky neboli v pase zaznačené až do roku 1994. Vtedy už mala jeho majiteľka sedemdesiat rokov. Všetky americké pasy jej obnovovala americká ambasáda v Ríme a podľa pečiatok bolo jasné, že Marguerite využívala talianske doklady iba na cesty po Európe. Americké občianstvo si zrejme ponechala iba zo sentimentality, veď väčšinu svojho života, dovedna päťdesiatdva rokov, prežila v Taliansku. Do svojej starej vlasti nevkročila celých tridsaťštyri rokov, až kým sa ta v roku 1994 nevrátila nadobro.

Table of Contents

Kapitola 1

Kapitola 2