Richard Ziegler

Osmý strom Tajemna

Ukážka z elektronickej knihy

Kapitola první Neznámý čas

Majl Laialman se naplněn zážitků, vracel po dlouhém a pěkném dni z výletu. Kráčel zlehka pěšky po mokré cestě, až ke svému autu. Byl dnes hodně hluboko v lesích, které se tahnou stovky mil za jeho chatou. Půl cesty jel autem, ale když zahlédl z okna hlubokou jámu. Rozhodl se vydat dál po svých. Né, že by ho to trápilo, ale přímo naopak. Prošel ji zkrz na zkrz ani ne za jednu či dvě hodiny a celou cestu mu dělal společnost jen jakýsi srnec, který se tu pásl. No a orel sedící na větvích v korunách stromů. Vždy mu dal najevo svoji přítomnost, když vydal zobákem pronikavý pískot a přehnal se nad korunami tančících stromů. Poté po něm jakoby slehla země.

Když následně Majl ušel další kilometr, náhle se opět objevil.

Možná jich tu bylo mnohem více, ale to netušil.

Hřál ho u srdce každý nádech a výdech prosycený mechem a kapradinami, které rostly všude kam jen oko dohlédlo. Snad by se člověk i oddal pocitu harmonie a soužití. Jinak se to nedá říct.

Někdy tu bívá i sníh, ale to, až v zimních časech.

Zanedlouho došel obloukem na místo, kde zaparkoval už před pár hodinami. Stál na zeleném a travnatém porostu, kde cesta vedla okolo potoka a skalisek. Stěží se sem dostal.

Otevřel dřevěnou hladkou krabičku a nahmatal svazek několika stříbrných klíčů. Vybral ten od leva hnedle předposlední.

Nasedl a odjel pomalu z místa.

,,To je, ale hic.“ Řekl si po minutě pod kapotou rozpáleného auta. Nato zareagoval tím, že odložil svůj černý klobouk vedle sebe na sedadlo spolujezdce. Ikdyž se blížila tma, teplota se vyšplhala na sedmadvacet stupňů ve stínu a něják se jí zatím nechtělo dolů mršce.

On si však nikdy příliš nestěžoval, protože si vždy uměl poradit. Jako lovec se tu už něco nachodil. Během teplých dnů i desítky hodin a za horších podmínek.

Jednou se zde dokonce ztratil. Byl to tenkrát dlouhý flám, který si dobře pamatuje. Najít cestu mu pak zabralo asi šest dnů. Živil se pouze kořínky bylinek a ranní rosou, kterou nechával stékat po listech z javoru. Pro něco takového se zdály býti listy naprosto ideální. Svoji velikostí a strukturou.

Nalíčil každého večera past ze dřívek a ústavičně pak čekal, zda mu do ní nezapadne nějáký ten králík. U ohně pak trávil většinu nocí.

Hřál se v jeho společnosti a rozjímal v prchavých myšlenkách.

Asi po půl hodině Majl konečně zastavil u příkopu. Těsně vedle vysokého dubu. U malého potůčku, jenž si brázdil koryto v poklidu a míru. Mířil směrem na západ a vléval se do skalného jezera, které patří mezi největší v kraji. Vzdáleném asi sedm nebo osm mil.

Mohl by věřit, že našel pro nadcházející akci ideální místo. Navíc znal zdejší kraj dost dobře a věděl, kde se přírodní živly obrací v nejrůznější prospěch. Ať pro zvířata, tak pro člověka.

Z pod sedadla vytáhl během vteřiny černý, lehce rezavý kyblík a vystoupil z auta. Při dopadu otisku jeho chodidla o zem, se zlehka propadla vodou nasáklá hlína. Ať si člověk umanul jakýkoli den, tak se vždy vlhkost a mokřina držela v určitých zákoutích zdejšího kraje.

Nabral ho plně pookraj u nejbližšího zákrutu vodní plochy a vylil si ho na hlavu. Jeho černé a delší vlasy mu okamžikem slehly. Ihned se cítil svěží a v plné síle.

Otočil se a vydal se zpátky k autu. Než však došel ke dveřím, spadlo něco na střechu auta a přední sklo. Tón skřípotu narušil přirozenou atmosféru lesa. Auto se nezřetelně zachvělo, vydalo ostrý a nepříjemný zvuk.

Majl mhouřil oči proti předmětu, který z výše dopadl. Zdálo se mu, že už přichází na bytost, která jej vydala.

Byla to veverka.

Malá kulatá veverka. Na pohled se zdálo, že ještě nedávné mládě. Jeden nebo dva měsíce stará. Zasmál se a poté ji napodobil jako zkušený herec, jehož sleduje obecenstvo v divadle. Sice neslyšel hlasitý potlesk některého z diváků, ale ani neviděl mávající davy napřažených dlaní. To v pravdě bylo jedno, protože veverka zajisté ukousla alespoň ždibec rozkoše.

Poté zaběhla v poklidu mezi stromy a houští. Šum keřů co nevidět ustal.

Dlouze se rozhlédl po okolí. Všude bylo ticho.

Pokračoval už bez zastavení, až ke konci lesa. Kde poté sundal nohu z plynu. Po třech hodinách tíživého sledování strmých svahů, byl popravdě rád, že je na místě. Už jen zaparkoval s pečlivostí na vyhrazeném plácku posekané trávy, okolo níž rostla řada krásných tulipánů.

Vystoupil z auta a pohlédl do dále na zapadající slunce, které zastihl v neproniknutelné kráse. Červené paprsky se mu zrcadlily v zorničkách. Jako kdyby hleděl na apokalyptickou záři, rozpadajícího se konce světa.

Před ním stála poměrně veliká chalupa ze dřeva a stále zachovalá, když budeme počítat ono prostředí, které ji objímá v náručí. Snad co výdržnosti dostojí slova i nadále. Může pouze doufat.

Vysoká deset, až dvanáct metrů a dlouhá dvacet. Zasklená šesti velikými okny po stranách, kdy každá z okeních tabulí měřila přes čtyři metry. Vždy to tahlo oči v pohledy do dále.

Parapet zdobilo barvité sémě karafiátů a muškátů, což byl skvost.

Ze severu pak zarostl chalupu zástup keřů a z jihu zasahovalo řepkové pole. Z ostatních stran proplétal kořeny temný les. Široko daleko se jednalo jen o přírodu.

Nejbližší postavený dům se živou bytostí uvnitř, se nacházel několik mil na východ.

Dále zde je poměrně veliká zajímavost. Od chaty půl kilometru na západ, rostlo osm stromů, které Majl zasadil před šesti lety na jaře. Na to, že žil v Kanadě měl docela šťěstí, protože sehnal semena některých vzácných porostů. Však Baobab není druhem stromu, který zde může pravděpodobně běžně růst. Zatím se však nečekaně drží. Majl jim každým projevem poskytuje tu nejlepší možnou péči a zatím se zřejmě vyplácí.

Jako jeho sousedy zasadil nádherný modřín, buk, sekvoj, kaštan, smrk, břízu a zbytek kmene stromu, který neznal. Dokonce ani dříve neviděl. Stále si bez příkras moc dobře pamatuje, jak jednou pozdě v noci okolo tří uslyšel ohlušující ránu, která ho probudila. Toho dne ústavičně pršelo a na noc se přidala poměrně silná bouře. Ráno si vyšel před dům potvrdit, že stom naštípnul blesk. Ten pohled byl děsivý jako sám ďábel, jelikož okolní tráva skončila vypálená v kruh. Tenkrát po té události se necítil vůbec dobře. Nic ho nebolelo, ale mysl měl krapet mlhavou a nepatřičnou. Od té doby se mu stav vracel jednou a někdy dvakrát měsíčně. Vše se odehrálo asi před rokem a Majl si na to už stačil zvyknout.

Snad to není nic vážného.

Majl vešel ve vyčerpání z perného dne do první temnější světnice a spokojeně se posadil na jednu ze tří pohovek. Oddychl si s úsměvem a položil nohy volně před sebe. Vytáhl blok na psaní zpoza stolu a zapsal si co dnes zažil. Povoláním byl objevovatel světa, ale dříve hrál v divadle.

Před šesti lety skončil a vydal se na tohle pěkné místo. Od té doby se zlepšuje v lovu a zvykům mezi živly a počasím. Těmato dovednostem věnuje hodně času. Hlavně díky jeho nedalekému příteli Nilvanovi, který ho v minulosti cvičil. Spíše se přikláněl k objevování přírody a lov nebyl prvořadý. Nelovil pokud nemusel.

Bylo mu tehdy 29 let. V době co sem prvně zavítal.

Občas mu však steskne po vzdálené minulosti a ještě hlavou prošla vzpomínka na jeho poslední divadelní hru, která vyprávěla o cestování. Velice komické. Hra začala v pravěku a pomalu přešla několika staletími. Možná daleko více, ale na tom nezáleží.

Končila ve chvíli, když hlavního opilého hrdinu pověsili a on záhy obživl. Byla to opravdu sranda velkého plátna na, který vždy přicházelo hromadu lidu.

Promítal si matné a pomalu ztracené myšlenky ve své paměti několik minut, než nakonec usnul.

Probudil se, až k ránu při náhlým otřesu domu. Mírně se polekal, protože se proháněl ve snech v opravdu nočních můrách a náhlý otřes ho vytrhl ven. Vstal z postele a protáhl své tělo, když mu hlasitě nato odpovědělo zapraskáním. Podivil se, že se cítí velmi nepřirozeně a neodpočatě po dlouhém spánku. Svaly měl napjaté a jakoby v jednom ohni. Chvíli tak bez pohybu stál, než se rozhodl přejít k východu.

Otevřel dveře jakmile k nim dosáhla dlaň. Coby v okamžiku jeho komnatu zaplavila studená a natěšená dešťová voda. Pršelo jako o život, až se divil, že nepoznal šramot těžkých kapek dříve, nežli ho pozval dále. Ani oknem si ničeho nepovšiml. Možná díky odrazu stínu stále přetrvávajícího přítmí ranního dne.

Vešel tudíž do přilehlého pokoje a z veliké dřevěné skříně vytahl skládací kovový žebřík. Otevřel opět venkovní dveře a co nejrychleji protáhl žebřík. Hned poté prošel i on a musel vynaložit všechnu svoji sílu, která mu zbyla, aby přemohl ten silný poryv při chůzi. Prošel rychle zahradou a nastavil žebřík na ideální místo. Mezi bednu schnilých ředkviček, jež zapomněl vynést pryč předešlý den a mezi vyrytý záhonek, v němž se proudem valila voda.

Dá se říci, že většinu úrody sklidil v ten pravý čas a se zbytkem si nyní poradí neobvykle silný déšť.

Majl měl i v těchto osamělých končinách zavedenou elektriku. Před měsícem mu ji elektrikáři nakonec svolili, ale, až poté co zaplatil šest tisíc dolarů. Cena prý odpovídá délce elektrického kabelu, který byl potřeba zakoupit. Navíc tu není žádný signál, a proto nechal postavit železný stožár jako přijímač vln. Postaven byl půl druhé míle severně. Přímo na nejvyšším vrchu v okolí. Stavění zabralo něco přes týden a nájem dělníků dalších sedm set dolarů.

Na střechu v onom okamžiku dopadalo velké množství studené a krystalicky čiré vody. Majl sem přišel zkontrolovat a přikrýt náchylné vedení elektriky.

Měl důmyslně postavenou další plátěnou stříšku na původním lešení střechy. Stačilo jen pohnout páčkou u levého okapu a střecha se sama zdvihla. Tvar připomínal konev. Voda po ní stékala pouze jedinou stranou a dole pak zachycoval vodu delší a širší okap, který bez námahy dopravil dešťové srážky z kopce do údolí. Někdy v jejím toku přichystal několik kýblů nebo i celou vanu, aby si odčerpal čerstvou vodu přímo z nebes. Když se člověk rozhlédl sloužilo to i jako příjemný altán, kde mohl sedět celé hodiny a usrkávat bez starostí z šálku čaje.

Výhled měl nejčastěji nádech prosáklé a vlhké mlhy, která se při správném počasí vlní neobdělávaným polem, až po úpatí lesa. Z dálky to vypadá jako bělavé peří.

Opět se zatřáslo. Poprvé to, ale chutnalo jemněji než nyní. Jednalo se nejspíše o menší zemětřesení, protože pár jich už za tu dobu, co zde žije zažil. Z vlastní zkušenosti mohl souhlasit, že dvě za tak krátkou dobu, mu připadaly v jeho kraji dosti nezvyklé.

Majl koukl rychle na hodinky, které se mu blýskaly po levém zápěstí, aby si zapamatoval přesnou dobu otřesu. Bylo za sedm minut pět hodin. Což bylo trochu divné.

Malá chvíle z času jakoby v hlavě neexistovala.

Přece tu nemohl strávit patnáct minut?

Co nevidět sešplhal žebřík a vkradl se co nejrychleji dovniř obýváku. Se zavřením dřevěných dveří a zavrzáním, které zavrávoralo celou tichou světnicí, prosvištěl chodbou také opětovný studený závan.

On rázem poznal, že je něco v nepořádku.

Kapitola druhá Přes skálu Elro

V hlavním a útulném obývacím sálku o rozloze dvanácti stop na deset, visely nad vchodem dřevěné a jantarové hodiny. Tikaly hlasitě a nepřetržitě tak ukazovaly svoji přítomnost času. Souběžně s aktuální dobou na hodinkách, která se zdála býti nezvyklá. Za sedm minut pět hodin ranního času.

Někdy vstával i dříve, ale dnes si přispal. Prošel místností a v koupelně se div nepolekal. Cítil něco jiného a nepřirozeného v místě. Už od chvíle co s žebříkem vyšel před práh ven, na promokřený a za deště tajuplný svět. Mohl nyní jen nevěřícně spatřit co, že to bylo. Hlavní uzávěr plynu běžel úplně naplno a kohoutek u vany pootočený maximálně, až se zdálo, že každou chvíli exploduje.

,,Sakra, co se tu děje? Nevím, že bych tu dnes byl!“

Co nejrychleji spravil situaci a rozhodl se popadnout mobil a vyťukat číslo na elektrikářskou společnost ADIV. Musel si totiž ověřit jestli ty výpadky přicházejí od nich, nebo zdaly selhaly náhodou. Jelikož plyn se kontroloval z jejich pozice vzdáleném pár desítek mil. Navíc Majl byl člověkem, co musí zjistit jakoukoli cestou, pravou příčinu kteréhokoli problému.

Z mobilu však vyšlo pouhé pípnutí.

,,No jasně! To se dalo čekat, že tu není ani proužek signálu. A to jsem těm chytrolínům z ADIVU pořád připomínal, ať ten konec antény přišroubují pořádně! Třikrát v řadě se už uvolnila!“ Pohlédl z pravé kulaté okenice na dálný horizont. Mrak šedivě zářil, až do nesmírnosti a úžasu.

Pravděpodobně přestane pršet nejdříve tak zítra a signál nepočká. Musí obvolat několik firem a domluvit pár věcí. Každý třetí týden navíc razil Majl do nejblíže postaveného města Jasper. Ležící severně šestadvacet mil pro zásoby jídla. Neměl by se vzdálit a nalézt chatu v troskách. Pakliže by se situace s plynem opakovala.

Jelikož vlastnil po Kanadě tři rozsáhlé lesy, mohl si dříve z občasného kácení dovolit mnoho věcí. Asi před měsícem nechal oblasti přestavět na chráněné rezervace. Z návštěvníků, kteří tam deno denně razí a kochají se přírodou. Mu nájemnická firma dává slušný podíl sedmnácti procent.

Signál však nesmí více vypadávat. Hned teď to půjde opravit.

Oblékl si huňatý černý kožich, vysoké hnědozelené boty do bahna a šedobílé nepromokavé tepláky. Na jeho tváři se mu již značil široký úsměv z nadcházející akce. Povahově si jistě i tuhle procházku řádně vychutná, protože déšť miloval a v těhle oblastech je ho k rozdávání. V tom se nemýlil.

Zamkl chatu a vydal se na cestu.

Už na hlavní lesní pěšině ho doprovázel divoký proud kalné vody. Musel našlapávat ze zhora, včetně obloukem míjet vyzrálé louže. Coby moudrý kluk vzal si sebou deštník, ale v nynější části lesa téměř nepadla kapka. Pomalu se vytraťovaly větší louže, pak menší a nakonec v hlouby kde člověk i ve dne musel svítit baterkou, zmizely nadobro. Né, že by to Majlovi vadilo. Cesta mu šla tak snáž.

Někdy za půl hodiny již musel i on rozsvítit svíčku v petrolejce.

,,Baterka může být užitečna později,“ řekl si v duchu a následně zapálil knot.

Cesta se úzce stočila vpravo a táhla se nyní podél bujarého potoka u, kterého kvákalo mnoho zelených a jedem vybavených žab. Těm by se člověk měl vyhýbat obloukem. I přesto, že vypadají k pomazlení.

Koruny stromů se vysoko v oblacích silně chvěly a prohýbaly, zatímco u samotné země lísteček nezatančil.

V poklidu tak šel a užíval nádechy mokrého ovzduší, který se uráčil proplétat krajinou okolo něj. Všude kam se mu jen chtělo. Bez omezení a okem v nespatření jako duch.

,,Co je zase tohle?“ Zastavil a chvíli počkal, než se dvě tmavé a na pohled odrásané postavy v černých kapucích, dostaly na dobré čtyři kroky. Chvíli zavládlo ticho a zrcadelný odraz v jejich očích se divoce leskl černým odstínem. Majl jen nehybně sledoval zamlklá a vrásčitá ústa.

Nejprve se zdálo, že chce mluvit postarší muž s knírem a plnovousem, ale mladší a vyšší žena ho předběhla.

,,Dobrý den mladý muži. Mohu se vás dotázat na směr? Víte, zabloudili jsme.“ Řekla s náležitým chrapěním v hlase. Přesto v něm Majl rozpoznal sklíčenost a utvrzelost.

,,Dobrý, dobrý,“ přitakal Majl. Dívajíc se do tváří dvoum přerostlým velikánům. Nechtěl soudit však jeho výška je asi 190 centimetrů. Avšak podle vrtkavých a hrubých odhadů, mohli mít tak deset centimetrů, možná čtvrt metru navrch. Tohle by však překousnul, ale když si všiml, že jsou v dolní části těla oblečeni pouze do kraťas a v podivných sandálech s nohama bez ponožek. Nestačil se divit.

Vůbec to k sobě neladilo. Jakoby se proháněli po kraji už delší čas. V dávnověké módě.

Až tehdy si povšiml velice zdrásaných chodidel, když se muž sehl, aby si upravil sandál. Šrámy se tahly v proudech červeného řetězce. Mohlo se klidně jednat o řezanec od drápu zvířete. Nebo od zubu či tesáku. Když to však detajlněji uvážil, nemohl příjít na přesnou shodu. Bylo to prazvláštní, ale i normální, pakliže se střetli v boji někdy v minulosti a někde jinde. Rány už byly zaschlé a nečerstvé.

Dosti se zmítal, aby se nezačal smát nahlas z plných plic. Něják mu to přišlo celé legrační. Potkat je takto vysušené a jako z houští vylezlé.

Ulevil si při dalším přerušení ticha.

,, Prosím, kudy se jde na Valagskou vesnici?“ Zeptal se ho tentokrát muž.

Majl se nestačil divit, ale odpověděl jim popravdě, že vůbec neví a pokud se nemýlí, tak jediná vesnice široko daleko, osidluje kraj nějákých dvacet mil šejdrem. Nato se žena a muž rozhodli naráz pokračovat v cestě. Ani neřekli sbohem, nebo cokoli a v jejich očích se pak jen tajuplně zalesklo.

Jako, když hledíc sledují odlesk vodní hladiny.

Majl se pousmál a pokračoval po cestě, která se před ním ztrácela v mlhavém oparu. Jen zdánlivě mírná mlha se v onom místě snesla na vlhkou zemi a zůstala nehybně snít. Hbitě se ještě poohlédl, ale obě postavy již dávno splynuly s tmou, jako dva stíny.

Přešel skalku kamenů. Na zdařbůh se upřeně a ne svoji snahou uspořádaly do jakéhosi hada, který se tahl po zbytek cesty.

V té době už uběhla celá hodinka co vyšel z chaty na jihu. Mohl si to jen ověřit na ručičkách po levé ruce. Pomalu se ještě před chvílí hustější tma začala vypařovat. Do neznámosti její nadcházející cesty. Začalo pomalu převládat skutečné ranní rozpoložení.

O několik stovek metrů dále na okamžik zastavil. Střípek zlatavého slunce se v jednom z úseku pozvolna snesl na kapradinová luka, které míjel cestou. Všude zeleň a převažující kapradě rostoucí z mokré země.

Z listů kapajíc dešťové kapičky, podnikly daleké pády do měkkého, zeleného a vodou prosáklého mechu. Nebo louží, které zrcadlily jak několik náhodných slunečních paprsků. Tak koruny plápolajících stromů ve zvýšeném větru. Vysoko nad hlavou.

Z jeho pohledu to však upozornilo, že dorazil do místa velmi starodávného. Totiž ke staré říční lávce. Porostlé mechem a znamenitě zastíněné horou neznámých, bobulových keřů.

Přes lávku, která působila jako stará dáma přešel opatrněji, než kdy jindy. V šlépějích hlubinných stop od cizinců, skutečně zanedlouho stanul na překrásné mítině. Tráva voníc celým nosním světem a zasahujíc hluboko do plic. Jako vždy nenesla žádné známky chmurných citů.

Celá se projasnila dosavadní atmosféra.

Byla zde naprosto odlišná a pronikavější, než doposud v hlouby lesa. Ptáci zpívali, vítr utichl v mírné povětří a kdesi v dáli pak robusně, mohutně, ale příjemně hřmělo.

Déšť ulevil na minimum.

Kráčel v tichosti, až do chvíle, když na levo za zády zaslechl jakoby podivné špláchnutí vody. Porozhlédl se oním směrem a oči hledaly. Spatřil v blízkosti pouhé dvě louže.

Popošel několik stop a opět.

Čím více se vzdaloval tím více zvuk za zády mírně sílil. Začal klusat lehkým tempem. Proběhl celou mítinu, poté další krátký les a zadýchaný se zastavil, až u pahorku skály Elro.

Myslel si, že se mu vše jen zdálo, ale kupodivu to pokračovalo. Zvuky dopadů kamenů se tříštily o neznámý kovový předmět. Běžel dál dívajíc se vzad a tušil, že ho pravděpodobně pronásledují onen muž a žena, které potkal. Avšak a to bylo na tom to hlavní, že jeho rychlému poklusu přeci nemohli stačit? Sám tomu nechtěl uvěřit.

V polovině kopce kudy vedla na vrchol úzká pěšina, musel vyčerpáním zastavit. Krev se mu doslova prolévala v žilách a tlukot srdce zastínil i šum listí. Celý červený a vyčerpán pak sklonil svou hlavu.

Chvíli dýchal hluboce. Nádechy ústavičně přesouval do plic. Zvedl rychle hlavu a tělem se otočil.

V povzdálí mezi stromy proběhla mlhavá postava, která rázem zmizela v houští keřových porostů. Věřil by a přísahal by, že se pohybovala nepřirozeně.

Drhavými kloubovými záchvěvy.

Přimhouřil obě oči.

Nikoho neviděl a lehounký vánek jež ho dráždil v obličeji, ho nakonec pobídl a upozornil proč sem vlastně přišel. Krok za krokem vyklusal zbytek strmějšího svahu ovlátého polorozpadlou duševní náladou.

A po řezavém množství neustálých dusivých nádechů, přeci jen dosáhl vrcholu a došel k cíli.

Ohlédl se naposledy zda je vše normální a instinkt pravil, že ano. Neví, ale musí věřit, to je záležitost lovců.

Výhled jako prase servíroval vrchol skály. Tady stál stožár uprostřed méně pusté krajiny. Sem tam urostlý keř a sem tam hřejivý pocit klidu a míru. Anténa se válela spadlá ve vysoké trávě. Vedle větrem ošlehaných větví stromů, které sem přivlál od lesa.

Snad se mu ji podaří upevnit tak, aby nechala svých temných choutek. Padat si jak se jí zlíbí.

Čím více nad tím však přemýšlel, no zdálo se mu, že propadá jen iluzorním představám.

Chvíli ještě bdíc nad otevřenou planinou uklidnil svou uhnanou náturu.

Hned poté se dal do práce.

Popadl ji a přivázal pevně provazem okolo zad. Země se pod ním neochvějně propadala. Jen čiře nasáklá dešťovou vodou. Po zelených a železných špryclích či trubkách kladl opatrně nohu po noze. Předposlední ve výšce několika desítek stop ho, ale zastihla nepřipraveného.

,,Do prčic!“ Ruka mu podklouzla a stěží se zachytil. Na krátký čas dokonce hleděl střemhlav zemi. Kluzkou trubku musel přelstít a dostat se výše někudy jinudy.

Obručkoval dvě strany zleva. Pokud se nemýlil skončil hlavou na dálný východ.

Vyhoupl pravačku dívajíc se očima upřeně k zemi a stáhl se a bleskurychle zdvihl hlavu čelem k nebi, když šahl na něčí ruku. Uviděl bezvládné tělo bez šatů visící hlavou dolů. Drželo jej lano z gumy přivázané k pravému stehnu. Obě ruce chyběli, až uřízlé v ramenech. Na čele jakýsi ornament vypálený do masa. Co ho vyděsilo nejvíce mu nešlo z hlavy. Krev nezaschlá a čerstvá. Postavě se to muselo stát ještě před nedávnou a několika hodinovou minulostí.

Když opadl mírný šok, rozhodl se nakonec opustil Majl bezmyšlenkovitost.

Tím se, ale uchýlil k nečekanému činu. Odřízl v zápalu rychle lano ostrým nožem čekajíc, že žuchne dolů na zem. Vyděšeně nato zamyslel, že by bývalo lepší zavolat policejní detektívky, aby si s tím pohráli.

,,No což možná jim brnknu poránu a kdo ví, kam to tělo zalétlo a jak bude vypadat.“

Rukou si zlehka přejel obličej a smyl tak několik kapek studeného potu. Něco takového nešlo lehce přijmout s minimální panikou. On to však v onen okamžik dokázal. Možná mu přišlo na celém dnešním dni něco nepřirozeného už od samého počátku. Tímto jen jeho rozpoložení nervozity a zlého tušení dosáhlo vrcholu.

Ikdyž sebestředně chvíli sice bloumal. To ano. Nebylo to v přítomnosti něco zcela běžného. Tělo se samo zkroutí, aniž by to člověk zamýšlel. Mysl napjatou na tětivu toho nejvražednějšího luku, ale kdy nakonec i přes to všechno usoudil, splnit svůj hlavní úkol. Totiž zamontovat anténu.

Když vyšly první hvězdy byl s prací hotov. Trvalo mu zabezpečit anténu téměř celý den. Ikdyž to celý den popravdě nedělal. Během něj zkoumal také v tichosti krajinu okolo skály a hledal tělo spadlé v keřích. Nic však nenašel.

V blízkém okolí rozpoznával stopy a náznaky všeho nepřirozeného. Až na zvířecí otisky tlapiček však nenašel nic podezřelého. Mohl přehlédnout cokoliv, protože místo bylo velmi nepřehledné a všude byly keře. Navláté listy, suché větve a nebezpečné jámy. Přesto, že se jednalo o skálu. Hvězdy ho stroze a exaktně přerušily ve stopování a musel to přenechat na jindy. Až neuvěřitelně brzy šlo spatřit tvář neznáma jejich zvrácených cest.

Uskutečnil konečné slézání pod skálu Elro a po dvou hodinách klidné cesty, došel ke své chatě.

Vše bylo nedotčeno, až na jedno.

Stříška na původním lešení střechy připomínající konev byla stahlá. Když odcházel stála.

Vše důkladně prolezl, ale nikde nikdo. Jen zvláštní napětí z onoho místa, kterého si před odchodem nebyl vědom. Opravdu si nebyl v tu chvíli vůbec jistý, co se mu to dělo.

Po půl hodině zjevně přestalo s náhlostí pršet a nebylo již více zapotřebí, hýbat s pákou u okapu. Z prvního momentu by tak i učinil, ale ještě se rozmyslel a zdvihl ji, protože nevěřil, že vzešlo natrvalo.

Temné mračno v dáli z vrcholu stožáru prohlédl svýma jasnýma očima a usuzoval už tehdy správně, když věřil, že se déšť minimálně na noc vrátí.

,,Ráno moudřejší večera.“ Pomyslel si s vážností myšlenky.

,,Ale stejně si dám v noci pořádně pozor!“

Vzhlédl do výše a nadechl se z plných plic.

S těmato slovy otevřel se skřípotem dveře a vstoupil do nyní, až temné chaty.

Koniec ukážky

ISBN 978-80-270-1970-0

Vytvorenie elektronickej verzie Dibuk, s. r. o., 2017

Vytvorené prostredníctvom Publico.sk

Table of Contents

Osmý strom Tajemna