Vlastimil Vondruška

HUSITSKÁ EPOPEJ V

1450–1460

Za časů Ladislava Pohrobka

Odpovědná redaktorka Olga Poulová

Grafická úprava Miroslava Zedníčková/PT MOBA

Obálka Karol Lament/PT MOBA

Autorská spolupráce Alena Vondrušková

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2017

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2017

© Alena Vondrušková, 2017

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2017

Vydání první

ISBN 978-80-243-7729-2 (ePub)

ISBN 978-80-243-7730-8 (mobi)

Mé ženě Aleně

Prolog

„Možná trochu neuváženě jsme nadepsali tenhle díl kroniky o osudech našeho rodu Prokopů rokem Páně čtrnáctistým padesátým,“ začal můj bratranec Petr, když na stůl položil knihu vonící ještě novotou. Byla vázána v bělené kůži s nádherným mosazným kováním v rozích. Na hřbetě se skvěl zlatem vyvedený nápis: „Volumen quintus“, tedy pátý díl.

„Proč neuváženě? Právě to byl rok, kdy se hodně změnilo. Jak v životě téhle požehnané země, tak i našich předků,“ namítl jsem.

„To je pravda, Danieli,“ potvrdil Petr a zvedl prst (jak mívá ve zvyku, když se cítí důležitý). „Jenže zapomínáš, že něco málo bychom přece jen vysvětlit měli. Nezapomeň, že mnozí čtenáři nebudou tak učení a znalí, jako jsme my dva.“

„Nepřeháněj! Ale hlavně, nepodceňuj jiné!“ napomenul jsem ho dobromyslně. „Poznáš vymlácené proso od žita? Určitě ne. Tak se neoháněj svou učeností. Každý boží tvor musí něco umět, jinak by zemřel hlady. Knihy nejsou všechno a učenost není jen to, že znáš slova jiných učenců. Protože, nic ve zlém, je to, jako bys vařil kaši ze staré kaše. Ohříváš jen to, co kdosi kdysi uvařil.“

„Nerozčiluj mě,“ napomenul mne. „Je učenost a učenost.“

„Jistě,“ skočil jsem mu do řeči dříve, než znovu stihl zvednout prst. „Pokud by bylo zle, co by bylo důležitější? Znát Aristotela, umět zorat pole nebo ohánět se mečem?“

„Zatraceně, víš, jak jsem to myslel. A jen tak na okraj, pole zoráš, dá úrodu a tu sníš. Co zbude? Úhor. O tom, co zbude po ohánění mečem, o tom raději ani nemluvím. Ale Aristoteles tu bude vždycky, krásný, logický a moudrý, a bude dál ukazovat křesťanům cestu k pravdám, které jsou věčné.“

„Byl to pohan,“ upozornil jsem jemně, „ale nebudeme se hádat, máš pravdu. Vědění má obrovskou moc. Úmyslně neříkám, že tu moc má učenost. Vědění je totiž něco jiného. Učenost je postavena na bezduchém opakování dogmat, pohříchu většinou církevních, ale vědění na poznatcích, které přináší sám život. Je to hledání, rozumíš? Postav vedle sebe Aristotela a Aristarcha ze Samu.“

„Taky pohan. Tvrdil, že Země není středem vesmíru a že se otáčí. Nechme toho! Píšeme kroniku a ne pojednání o astronomii. Pokud se chceš hádat, přijdu raději jindy! Na sobě krásně vidíš, proč je utrakvismus tak nebezpečný. Nectíte víru, pořád koketujete s rozumem. A odtud je jen malý krok ke kacířství!“

Povzdechl jsem si, ale nepokračoval ve sporu. Vzal jsem to dneska za špatný konec. S bratrancem se scházíme proto, abychom psali dějiny. Už to samo o sobě je důvodem k hádkám, protože na skutky předků se můžete dívat různě. Jedněm se jejich činy líbí, jiným ne. Jedni vyzdvihují Jana Žižku, jiní třeba Jana Kapistrána nebo Rožmberky. Ani na zjevných vědeckých pravdách, jako je třeba klenba nebeská, se křesťané nedokážou shodnout, a přitom jde o něco, co můžete pozorovat očima, co můžete spočítat, co můžete téměř uchopit do rukou. Natož aby se shodli na tom, co dělali naši předkové dobře a co špatně. Psát dějepisné pojednání je to nejtěžší, co si lze představit, pokud chcete být spravedliví. Protože, ač nerad, musím přiznat, že ne vše, co dělali mí kališničtí předkové, bylo správné.

Bratranec Petr mne chvíli pozoroval a pak k mému údivu zabručel: „Uznávám, že ne vše, co dělali tehdy katolíci, bylo správné. Ale jak jsem řekl na začátku, ne všichni čtenáři budou v historii tak zběhlí jako my dva. Jenže bez znalosti dějin jim může z našeho vyprávění mnoho uniknout. Proto bychom jim měli pár okolností vysvětlit. Souhlasíš? Tak piš! Po dobytí pražských měst Jiřím z Poděbrad na podzim roku Páně čtrnáctistého čtyřicátého osmého, abych tě nepopudil hned na začátku, nedodávám, že mimořádně hanebným, se následujícího roku začalo opět schylovat k domácí válce. Tím musíme svou kroniku začít.“

Pokrčil jsem rameny, protože jsem si rychle nevybavil, co přesně má Petr na mysli. Válčilo se přece pořád. Ale pravdou je, že čtvrtou knihu jsme skončili, když jsme předtím vypili několik džbánků vína. Že jsme opravdu střízliví nebyli, potvrzuje přípitek, který po dopsání posledního listu pronesl můj katolický bratranec, když svůj džbánek zvedl na zdraví našich předků, katolických i těch kališnických.

Petr mne zkoumavě pozoroval, a když nepostřehl jízlivost ani odpor, posunul po stole přede mě kus papíru se svými poznámkami. Vždycky si zakládal na pečlivosti a systematičnosti. Ale to já taky! Copak jsem nebýval notářem?

Letmo jsem se na mírně zažloutlý list podíval a rychle četl. Bylo tam načmáráno jen pár jmen, ale dost zběžně. Přesto jsem souhlasil, měl pravdu. V našem rodě se toho stalo víc, než jsem si v tuto chvíli vybavoval. Ale to bylo tím, že jsem se na dnešek pořádně nepřipravil a jako jindy nestudoval kroniky a listiny, které mám ukryté v truhlici. Ne proto, že bych byl nesvědomitý, ale teprve včera jsem se vrátil z venkova. Jsou přece žně a já vlastním před hradbami pěkný dvorec se spoustou polí. Pokud by člověk čeleď nehlídal, ukradne, co jí pod ruku přijde.

Můj bratranec vlastní za řekou také dvorec. Sice o něco menší, ale je tam úrodnější půda. I on musí svou čeleď hlídat. Ta jeho je katolická, ale i ta krade. Jak vidíte, v tomto ohledu není mezi kališníky a katolíky velký rozdíl. Ani v řadě jiných věcí.

Když jsme začali před lety psát kroniku našeho rodu, který odvozuje svůj původ od píseckého Prokopa, mnohokrát jsme se o svou víru pohádali. Ale společná práce nás sblížila a oba jsme pochopili, že není podstatné, jak Krista velebíme, hlavní je to, že ho velebíme.

Tedy, tohle chápu já, bratranec Petr má stále ještě touhu kázat a ně-kdy i poučovat. V tomhle katolíka předěláte těžko. Ale oceňuji, že tuhle svou nectnost dokáže potlačit, zvláště když nám má snacha přinese mísu buchet. Džbánek vína a buchty dokážou ulomit mnohá ostří. Křesťan by neměl myslet jen na dogmata, ale také na to, jak krátká je naše cesta světem pozemským. Za tuhle slabost by neměli kazatelé věřící kárat, protože pravdu má Kristus a ne jeho fanatičtí, prospěchářští a žlučovití vykladatelé. A v první řadě ji nemá papež, ale to bych před svým bratrancem nepřiznal nikdy. On úřady ctí. Jenže úřad je jen úřad, nemyslíte? Ovšem pravdu, tu skutečnou, musíme hledat každý sám u sebe, ve svém srdci a víře.

Petr si zatím přesunul list papíru zase před sebe a zvedl si ho k očím. I když v mé jizbě hoří dvě lampy a na stole mám tři voskovice v nádherném mosazném svícnu, oběma nám slábne zrak. Zadíval se do svých poznámek a pak se začal svěřovat: „Když mám těžkou noc, Danieli, občas si představuji tu hrůzu, co by se stalo, pokud by třeba, nedej bože, některý z dílů naší kroniky zmizel. Nebo třeba shořel. Požár je trest boží a připouštím, my dva nejsme vzorem pokory a zbožnosti.“

„Také mne to napadlo. Co kdybychom zašli na radnici, je tam nový mladý písař. Určitě si rád přivydělá, mohl by ji po večerech opsat, aby nebyl jen jediný rukopis. Pak se nemusíme bát.“

„To máš pravdu,“ souhlasil, „ale i tak bychom měli na úvod zrekapitulovat, kdo v té době z našeho rodu žil a kde, jak na tom byl a v kterém z táborů tehdy rozhádané a těžce zkoušené země stál. Kdyby se přece jen ty starší folianty nedochovaly, tak alespoň toto.“

„Jako obvykle začneš ty. Jsi katolík.“

„Ctím, že jsi starší. Začni ty.“

„Jsem starší o pár měsíců,“ namítl jsem. Jindy by mne potěšilo, že dal přednost utrakvistovi, jenže jak jsem řekl, neměl jsem čas pořádně se připravit, protože jsem se věnoval žním. Vzápětí mi došlo, že on se jim věnoval také, a proto mi dává přednost. Jak říkám, nejsme tak odlišní, jak se nám snaží v kostele namluvit. Poctivě jsem mu pověděl, jak na tom jsem. Zasmál se a potvrdil, že on taky. Shodli jsme se proto, že doma sepíšeme každý svou část a obě pak do kroniky vložíme. Tu jeho první, je přece katolík. Pak teprve tu mou. Zbytek večera jsme už jen lenošili.

Stoupenci římského papeže z pera ctihodného měšťana Petra

Ať si můj bratranec Daniel říká, co chce, ale katolická část našeho rodu se rozhodně povedla lépe. To mohu s klidným svědomím napsat, protože mi nestojí za zády a neprotestuje. Zbytečně bychom planými diskuzemi ztráceli čas, protože by určitě poukazoval na drobné prohřešky, jichž se mí předci dopustili. Snažil by se je zveličit, aby zakryl fakt, že katolíci byli ve své víře pevní a nebáli se za ni bojovat, a dokonce i prolít krev. Byli to hrdinové, protože byli v Českém království jako ostrov v rozbouřeném moři, jehož břehy bičují zuřivé vlny.

Část mých katolických předků žila v západních Čechách a všichni horlivě podporovali úsilí tamního landfrýdu upevnit pravou víru, reprezentovanou církví v čele s papežem. Na prvním místě samozřejmě vnučka píseckého Prokopa Barborka, dříve paní na Čachrově a teď na Pajreku. V téhle době, tedy po obsazení pražských měst stoupenci Jiřího z Poděbrad, jí bylo víc než čtyřicet let, ale byla to stále krásná žena, která si vydobyla pověst odvážného rytíře. A také pověst ženy tak trochu necudné. V mládí žila se svým nevlastním bratrem Olbrámkem na Táboře, pak ho opustila a vdala se, ale záhy ovdověla, pak měla různé milence a nakonec se vdala podruhé. I to se v okolí přetřásalo. Rackovi z Pajreka bylo totiž o dvanáct let méně než jí a původně byl snoubencem její dcery. I když byl odvážný rytíř, ani on ji zkrotit nedokázal. Přesto se ti dva měli rádi, a co bylo hlavní, stáli při sobě věrně v dobrém i zlém, jak ostatně slíbili při přijetí svátosti manželské. A živili se, jak bylo mezi tamními rytíři obvyklé, přepadáním kupců za hranicemi v Bavorsku.

Odstěhovali se na hrad Pajrek a tvrz Čachrov předala Barborka synovi z prvního manželství Čejchanovi. Tomu bylo dvacet let a byl krátce ženatý s jistou Eliškou, vzdálenou příbuznou svého otčíma. Dceru Hátu provdala Barborka za Burjana z Gutštejna. To je jediné, co jí opravdu vyčítám. Ne to, že Burjan byl starší než jeho nevěsta, ale to, že se právě tehdy stal stoupencem Jiřího z Poděbrad. Tuhle nectnost v mých očích nevyvažuje ani to, že byl velice zámožný. Jenže co naděláte? Háta se musela vdát a s ohledem na její pošramocenou pověst, nebyla o mnoho lepší než ta matčina, to s ní nebylo jednoduché. Už dávno totiž nebyla panna, a tak to Barborka zařídila, jak nejlépe to šlo. Ač nerad tedy uznávám, že spojení s pánem z Gutštejna bylo pro ni a její děti výhodné. Navíc Barborka byla vůči kalichu smířlivá, navzdory tomu, že kdysi porazila husity a dovezla obilí do obležené Plzně. S druhým manželem měla osmiletého syna Racka, ale toho vychovávala jako dobrého katolíka.

Barborčin mladší bratr Jan žil v Plzni s manželkou Bohuší. I on původně bojoval v husitských houfcích, ale pak se napravil a stal se horlivým obráncem svého katolického města. Vlastnil hamr nedaleko Pajreku a byl velice zámožný. Jenže každý si neseme svůj kříž. Bohuše po úrazu zchromla, skoro nemohla chodit a přišla o část levé ruky. Trápilo ji to, ale Jan ji opravdu miloval a věnoval jí všechen svůj volný čas. Syna Matěje, to mu bylo právě dvacet let, poslali studovat do Norimberku. Matěj byl totiž talentovaný malíř a hudebník. Dceru Vilemínu si Bohuše nechala doma, aby jí pomáhala s domácností. A pak měli ještě malého Tobiáše. Tomu bylo dvanáct let a jako nejmladší byl strašně rozmazlený. Už tehdy bylo zřejmé, že se příliš pro práci nehodí.

Barborčin strýc Adam byl knězem a zemřel bez potomků, ale za svého přijal chlapce jménem Hanuš, a ten ho vždycky považoval za svého otce a Prokopy za příbuzné. Hanuš měl syna, kterého pochopitelně pojmenoval po svém milovaném pěstounovi jako Adama. Dbal na to, aby i on dostal co nejlepší vzdělání, jenže Adam se teologem nestal. Zběhl ze studií jen s titulem bakaláře a stal se písařem Menharta z Hradce na Karlštejně. Katolickou víru si však zachoval! Adamova manželka Rosamunde pocházela z vlivného rakouského šlechtického rodu, otec ji však vyhnal a nestýkali se.

Druhou dceru Marjánku oženil Hanuš s Leonardem, synem bohatého kožešníka z jejich města, z Telče.

A pak tu máme ještě Vítka, to byl syn nevlastního bratra starého Prokopa. I když on sám byl chvíli kališníkem, chvíli katolíkem, nakonec se přece jen přiklonil k pravému vyznání. Sloužil v Mělníku vdově po císaři Zikmundovi Barboře Celské. V době, o níž vyprávíme, mu bylo sedmašedesát a byl nejstarším mužem rodu. Díky šikovnosti svého otce Mikuláše byl povýšen do rytířského stavu. A zasloužil si to, protože dcera se mu vyvedla mimořádně. Tedy, podle jistých náznaků se zdá, že byla spíše schovanka, ale prokázat se to nedá. Vítkova zemřelá manželka ji jako dceru každopádně vychovávala.

Tahle Klárka chtěla původně vstoupit do kláštera v Lužici. Jenže hanební kališníci klášter vypálili a ona se nakonec musela řízením osudu vydat po světské dráze. Vzala si za manžela rytíře Matěje Višně z Větřní a s ním žila ve tvrzi v Pasovarech nedaleko Krumlova. Oba podle možností pomáhali Rožmberkům v boji s kališníky. V době, kterou začíná tento díl naší kroniky, jí bylo šestatřicet let. Byla to žena jemná, její krása nebyla vyzývavá, ale měla v sobě cosi z velkoleposti světic.

Uznávám, že v našem rodě bylo v té době utrakvistů více než katolíků, ale ti všichni šmahem dělali Prokopům jen ostudu.

Stoupenci kalicha z pera ctihodného měšťana Daniela

Ať si můj bratranec Petr říká, co chce, ale kališnická část našeho rodu se rozhodně povedla lépe. To mohu s klidným svědomím napsat, protože mi nestojí za zády a neprotestuje. Zbytečně bychom planými diskuzemi ztráceli čas, protože by určitě poukazoval na drobné prohřešky, jichž se mí předci dopustili. Snažil by se je zveličit, aby zakryl fakt, že kališníci byli ve své víře pevní a nebáli se za ni bojovat, a dokonce i prolít krev. Byli to hrdinové, protože naše země byla jako ostrov v rozbouřeném moři, jehož břehy bičují zuřivé vlny.

Mí utrakvističtí předci vzešli z jižních Čech, kde víra v kalich zapustila své kořeny snad nejpevněji. Někde, to nerad připouštím, až příliš hluboko a nekriticky, jako třeba na Táboře.

Začít musím rozhodně nejstarším vnukem píseckého Prokopa Olbrámkem. Ten pocházel z prvního manželství svého otce Olbrama, a i když za kalich bojoval od mládí a sloužil pod Janem Žižkou i Prokopem Holým, skončil v Uhrách a je předkem, na něhož příliš hrdý nejsem. Dostalo se mu špatné výchovy, od mládí ho Mikuláš z Pístného učil nenávidět, a léta krvavých bojů pokřivila jeho povahu. Byl v srdci vyprahlý, ale můžete se divit, když znal jen zabíjení? Navíc v sobě nosil vášeň, kterou nedokázal ukrotit. Nejprve žil se svou nevlastní sestrou Barborkou a pak cizoložil s manželkou svého hejtmana Jana Talafúse z Ostrova. Mezi tím si násilím vzal řadu dívek na místech, která jako voják dobyl či vydrancoval. Žil jako vlk, stále s vyceněnými tesáky.

Drsným mužem byl i jeho strýc Jošt, syn píseckého Prokopa. I on se stal proslulým táborským válečníkem a zemřel s mečem v ruce rok po porážce u Lipan. Po sobě zanechal tři syny a i ti byli vynikající bojovníci. Jindřich z prvního manželství však nakonec skončil jako sedlák ve vesnici nedaleko Žatce, jmenovala se Sádek. Žil tam se čtyřmi sestrami a s nimi dohromady zplodil spoustu dětí, a o další z jejich předešlých manželství se staral. Navzdory tomu, že žil v hříchu, žil šťastně a jeho rodina rovněž.

V době, kdy Jiří z Poděbrad obsadil pražská města, žila z oněch sester už jen nejmladší Dorotka, a tu si vzal za manželku. Na vojenské řemeslo však nezapomněl. Pokud potřeboval peníze, nebo hrozilo kalichu ze strany hanebných katolíků v severních Čechách nebezpečí, chopil se meče a bojoval pod zástavou Jakoubka z Vřesovic. A mimořádně dobře, vojenská krev se nezapře. Byl totiž mistrem ve střelbě z kuše.

Jeho nevlastní bratři, dvojčata Jošt a Prokop, sloužili v téže době v posádce na Lichnici. Otcův dům v Táboře prodali a za stržené peníze si pod hradem koupili svobodný mlýn a oženili se. Aby se to nepletlo, taky s dvojčaty, s Rozárkou a Martou. Když měli svatbu, bylo všem šestnáct let a svět se jim zdál krásný. Záhy Rozárka porodila Joštovi dvě děti, Kateřinu a o rok později Hertvíka. Jošt a Prokop sloužili dál v hradní posádce a jejich pán, Jan Hertvík z Rušinova, jim prokázal tu čest, že se stal kmotrem malého Hertvíka.

Další dítě píseckého Prokopa, jeho jediná dcera Markéta, byla ženou, jakou mohla zrodit jen doba husitské revoluce. V mládí kráčela po boku Jana Husa a bojovala proti papežským odpustkům, její krásu pochválil král Václav IV., přátelila se s Janem Žižkou, prvního manžela jí popravil Jan Želivský, její druhý manžel zámožný staroměstský konšel Matěj Smolař byl u popravy Jana Želivského, ale sám pak skončil na popravišti, když jako radikál povstal proti umírněným kališníkům. Markéta přišla o majetek v Praze, později i v Prachaticích, ale udržela alespoň ten po rodičích v Písku, zchudla a hrozil jí hlad. Tehdy začala půjčovat peníze a záhy znovu zbohatla. Nikdy totiž nefňukala a nesložila ruce do klína.

S dětmi štěstí neměla. Její dceru Adlétu v Praze popravili, protože ze žárlivosti zavraždila svého manžela, a syn Jeník se proti ní postavil kvůli své víře, byl to radikální blouznivec. V době, o které vyprávíme, vychovávala Markéta svá vnoučata, osiřelá po Adlétině smrti. Se čtrnáctiletým Mikulášem problém nebyl, byl to hodný a šikovný chlapec, který se chtěl stát řemeslníkem. Zato jeho sestra Markétka byla po babičce, svéhlavá a vášnivá. Jen ne tak obratná. Z Písku utekla s jakýmsi kejklířem, ale pak byla ráda, že uprchla i jemu a pokorně se vrátila domů. Ovšem těhotná. Babička Markéta, to jí bylo pětapadesát let, rozhodla, že ji rychle a dobře provdá. Peněz měla dost, přátel také a uměla intrikovat.

Protože o sňatcích obou Markét na konci předešlého dílu naší kroniky nehovoříme, i když by si pozornost rozhodně zasloužily, jen stručně popíšu, co se stalo. Jak už jsem řekl, Markéta, ta starší, samozřejmě, byla nesmírně bohatá. Kolik měla ve svých truhlicích, to opravdu netuším, ale muselo to být celé jmění, určitě šlo o stovky kop grošů. A poctivých! Tehdy byl poctivý stříbrňák ceněný skoro jako by byl ze zlata, to opravdu nepřeháním.

Markéta nejprve skoupila dluhy, které měl rytíř Jan Malovec z Pacova. Před pěti lety totiž získal hrad v Borotíně, to je malé panství po proudu Vltavy nedaleko za Táborem. K hradu patřilo městečko a pár vesnic, a na to si samozřejmě musel vypůjčit. Od té doby liknavě splácel a hrozily mu žaloby u zemského soudu. To byl první důvod, proč se Markéta zaměřila na něj. Byla totiž obchodnice, jakých se rodí málo. Jeho úpisy pořídila mimořádně levně, protože platila hotově, nestály ji ani polovinu zapsané ceny.

Důležité pro její záměry bylo však i to, že mu bylo teprve sedmadvacet let a byl to celkem obstojný muž. Svou vnučku měla ráda a neprovdala by ji za nějakého bastarda. Přála jí co nejlepší život. Janu Malovcovi z Pacova nedávno zemřela manželka. Navíc byl oddaným stoupencem kalicha, na to si Markéta potrpěla. A nebyl ledaskdo, byl přítelem Jiřího z Poděbrad. Jenže byl urozený muž a Markétina vnučka jen obyčejná měšťanka. K vší smůle dokonce dcera popravené mordýřky a ještě zmrhaná. Taková holka neměla naději najít manžela ani mezi syny z počestné měšťanské rodiny. Jenže to neznáte Markétu!

Nejprve si našla třetího manžela. Byl jím jistý Hanuš z Vysoké, zchudlý příbuzný pánů z Rožmitálu. Tedy, slovo zchudlý je ještě laskavé označení. Byl skoro žebrák a vlastnil jen jednu vesnici, ale ta byla zastavená a žádné platy z ní nedostával. Bylo mu bez jednoho roku osmdesát let a žil z milosti v klášteře o chlebu a o vodě. Markéta mu nabídla, že u ní může dožít a bude dostávat k jídlu a pití, co si poručí. Zdráhal se, byl sice starý, ale rozum mu sloužil a měl svou čest. Tehdy Markétě pomohl sám Zdeněk Lev z Rožmitálu. Ostatně, svým způsobem jí to dlužil, protože jemu kdysi svými penězi pomohla zase ona. Hanuš z Vysoké měl navzdory věku dobré zažívání, a to nad jeho ctí zvítězilo. Hned po svatbě adoptoval Markétinu vnučku jako svou a dal tuto věc zapsat do zemských desek. Tak se Markétina vnučka stala urozenou ženou. A navíc z výtečného šlechtického rodu.

Pak se svou nabídkou předstoupila před Jana Malovce z Pacova. Jednání bylo vzrušené a ostré. Teprve když mu Markéta pohrozila, že její neteř Barborka spolu s manželem Rackem najmou vojsko a její práva na Borotín vynutí mocí, držela přece zápisy o jeho dluzích, ustoupil. Věděl o ní i neteři Barborce dost, aby pochopil, že to není planá hrozba.

Pak se ještě dohadovali o výši věna, ale Markéta nebyla tak naivní, aby se vzdala zápisů o jeho dluzích. Ani tady si nakonec mnoho nevyvzdoroval, ponechala si je. Jeho nevěsta však dostala slušné věno v penězích, ale pokud by se k ní choval špatně, Markéta by ho z Borotína vyhnala, protože de facto patřil jí. Až po její smrti ho měla zdědit vnučka. A tak se první Markétčino dítě, maličký Eliáš, narodilo už jako manželské.

Nu a pro úplnost ještě dodávám, že ona Markéta, abychom si je nepletli, hovoříme o té starší, písecké, měla ještě zmiňovaného syna Jeníka. Z něj se stal náboženský fanatik, který matku odvrhl a pokusil se ji obrat o majetek, protože byl přesvědčený, že otec vše odkázal jemu, ne své hříšné ženě. Když se mu to nepovedlo, odešel do východních Čech a vstoupil do obce vyvolených, kterou založil spolu s jistým Řehořem. S ním pomohli Jiřímu z Poděbrad dobýt pražská města, a protože Řehoř byl synovcem kališnického arcibiskupa Jana Rokycany, získali právo pobývat v téměř opuštěném klášteře Na Slovanech na Novém Městě pražském, jemuž se obecně mezi lidem říkalo Emauzy. Řehoř se stal správcem a tam začal rozvíjet svou představu o životě bez hříchu a v Kristu.

Kališníků byla tehdy v našem rodě spousta, snad jsem na nikoho nezapomněl. Bohužel ta menší katolická část dělala Prokopům jen ostudu.

Rok Páně 1450

Když jsme se opět sešli a do kroniky vložili to, co jsme napsali, nebylo nám do řeči. Seděli jsme proti sobě a byli mrzutí, jako kdysi, když jsme s psaním začínali. Tehdy před námi ležela první kniha, měla prázdné listy a my se jeden na druhého dívali nedůvěřivě, s jistým pohrdáním a odporem, i když jsme byli příbuzní. Rozdělovala nás víra.

Teprve později jsme pochopili, že můžeme být různé víry, a přesto si nejsme cizí. Víra má člověka povznášet, protože by měla dávat jeho životu vznešený cíl, a ten by neměla pošpinit nenávist k těm, kteří mají jiný cíl, pokud je ovšem v mezích křesťanství. I když katolický papež a naše utrakvistická konzistoř tvrdí něco jiného, křesťanský svět je dostatečně veliký, abychom mohli žít vedle sebe v míru.

Jako první promluvil můj bratranec Petr. A překvapil mě. Sklopil pohled k desce stolu a zabručel: „Co nás to najednou napadlo? Víš co? Ty listy spálíme a napíšeme to jinak. Tak, aby to odpovídalo naší kronice.“

„Ať tě to ani nenapadne!“ odmítl jsem to. „Ony totiž naší kronice odpovídají. Nezapomeň, že nemluvíme za sebe, ale za naše předky. A za všechny, kteří tehdy žili. A ti by to rozhodně lépe nenapsali. Ať naši potomci vidí, jak jsme byli hloupí a možná si z našich chyb vezmou poučení, nemyslíš?“

„Pochybuji. Ani naši otcové si nevzali poučení z chyb svých dědů a ti zase z chyb svých pradědů. Nechme to tedy tak. Když ne pro poučení jiných, tak alespoň jako výstrahu nám dvěma.“

Chopil se pera a začal chvatně zapisovat události, které předcházely roku, jímž jsme chtěli kroniku otevřít. Protože to všechno ovlivňovalo konání našich předků. Ti totiž nežili na poušti jako dávní poustevníci, kteří to vlastně měli snadné, protože se na nikoho nemuseli ohlížet. Zato naši předkové ano. Museli chránit svou víru, ale také své životy, majetky a rodiny. A někdy museli řešit zapeklitou otázku, co mají chránit více, svou víru, nebo své rodiny a vlastní život? Najít správnou odpověď, právě to je ona hranice mezi fanatismem a odpovědností. Už proto, že na to není odpověď univerzální, ale záleží na okolnostech.

„V roce Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém, jen tři měsíce poté, co se Jiří z Poděbrad zmocnil pražských měst, se sešla velká obec. Dnes už se podobná shromáždění lidu k projednání zásadních záležitostí města nekonají, náš habsburský panovník tuhle praxi zakázal. Prý přináší více zmatků a hádek než užitku. No, nevím, mně to připadá poctivé. Ve velké obci měl právo promluvit každý, kdo ve městě vlastnil dům a platil řádně berně. Mluvit mohly i ženy.“

„Od toho asi pocházely při jednání ty zmatky,“ upozornil jsem lehkomyslně. Bratranec Petr se někdy vyjadřoval zoufale korektně, inu, to víte, notář. Šlehl po mně nelaskavě pohledem. Jako většina úředníků, ani on neměl příliš smyslu pro humor.

Trpně si povzdechl a pokračoval: „Tehdy jednaly velké obce všech tří pražských měst společně, aby mělo rozhodnutí váhu. Shromáždění potvrdilo konfiskace domů, k nimž došlo na počátku kališnické revoluce, konkrétně po smrti krále Václava, toho jména čtvrtého. Výslovně odmítlo, že by měli původní majitelé právo na jakékoli odškodné, natož aby se jim majetky vracely. Odmítnout restituce majetků, to bylo tehdy politicky mimořádně důležité, protože na tom měli zájem všichni, kališníci i katolíci. Nespokojená byla jen katolická církev a vyhnaní němečtí patricijové. Jenže na ty nebylo třeba brát ohled. Tví utrakvističtí předkové bojovali přece proto, aby si pomohli k majetku. Abychom se nehádali, dodávám, že mí katoličtí jim v tom zdatně sekundovali.“

„V září toho roku pak všechna pražská města vyhlásila věrnost kompaktátům a Jiřímu z Poděbrad jako zemskému správci,“ doplnil jsem.

„Jistě! Ale to bylo už jen formální potvrzení stávajícího stavu. Ten váš Jiří z Poděbrad si totiž umanul, že sjednotí ty tvé rozhádané utrakvisty. A současně vytlačí ze správy země katolické panstvo. Nebo abych to řekl přesněji, omezí jeho vliv na minimum, aby výnosné zemské úřady sloužily jemu a jeho věrným.“

„Dodej však, že katolické panstvo za hranicemi intrikovalo proti své zemi!“

„Ne, hledalo oporu v boji proti utrakvismu, právě proto, aby tuhle zemi zachránilo. Nebudeme se snad zase přít, neboť pravda je, že se české země nedokázaly vymanit z izolace, do které se samy uvrhly svou náboženskou revolucí. Měly pověst země kacířské, a s takovou nikdo nic mít nechtěl.“

„Ale chtěl,“ vrtěl jsem nesouhlasně hlavou. „Kupci i řemeslníci za hranicemi záhy pochopili, jaké škody jim přináší to, pokud budou ignorovat české a moravské jarmarky. Pomalu se vraceli a na obou stranách hranice začal obchod zase kvést. Ale papež a jeho církevní i světští nohsledi kalili vodu a spílali Čechům. Tak to je. Nešlo jim však o nic jiného než o uraženou ješitnost a pocit vlastní moci. A katolické panstvo jim v tom pomáhalo, protože jemu šlo o totéž.“

„Nezjednodušuj to!“ napomenul mne bratranec Petr přísně. „Byl to jediný možný způsob obrany, jinak by se celá země stala utrakvistickou. A katolíci by přišli o majetky a vliv. My nemluvíme o morálce, milí Danieli, ale o zápasu za přežití!“

„Za cenu zrady své vlasti!“

„Zrady své vlasti,“ opakoval skoro jízlivě. „Byla by to jejich vlast, pokud by z nich kališníci udělali žebráky? A pokud by je žalářovali a zabíjeli? Jako se to ostatně stalo Menhartovi z Hradce.“

Ač jsem byl nespokojený, musel jsem přisvědčit. Menhart z Hradce byl nejvyšším purkrabím a správcem Karlštejna, ale při nenadálém přepadení pražských měst nestihl utéct a stal se zajatcem Jiřího z Poděbrad. Ten ostatní protivníky propustil, ale jeho ne. Chtěl si totiž vynutit vydání českých korunovačních klenotů, které byly v bezpečí uloženy právě na Karlštejně. Synovi svého vzácného zajatce, Oldřichovi z Hradce, nabídl výměnu. Ten to odmítl a Svatováclavskou korunu odvezl na svůj hrad Velhartice, aby ji měl pod dohledem.

Oldřich z Hradce se začal připravovat na válku, ale než k ní došlo, zdravotní stav jeho otce se prudce zhoršil, takže ho nakonec Jiří z Poděbrad začátkem roku Páně čtrnáctistého čtyřicátého devátého raději propustil. Jenže po cestě domů v Říčanech Menhart z Hradce dne třetího února zemřel. Okamžitě se vyrojily fámy, že ho otrávil hanebný kališnický bazilišek (tak Jiřího z Poděbrad nazval jistý německý pamflet). Je to ovšem nesmysl, co by z toho měl? Živý zajatec měl pro něj velikou cenu, ale mrtvý?

O pět dní později, dne osmého února, byla ve Strakonicích ustavena jednota katolického panstva proti Jiřímu z Poděbrad. V jejím čele stanul Oldřich z Rožmberka se svým nejstarším synem Jindřichem, jim po boku stál Oldřich z Hradce i Jan z Hradce a hostitel celé sešlosti, johanitský převor Václav z Michalovic. Přidali se i západočeští rytíři, naši staří známí Hynek Krušina ze Švamberka, Jan Švihovský z Rýzmberka, Jan Lobkovic, Jindřich Libštejnský z Kolovrat, ale také bývalý husitský hejtman Bedřich ze Strážnice a město Plzeň. Svou příležitost vycítil i loupeživý rytíř Jan Kolda ze Žampachu, který nemohl Poděbradovi zapomenout vydrancování jeho Náchoda. Téhle jednotě se ale tehdy ještě neříkalo Strakonická, ale Rožmberská.

Záhy mezi oběma stranami vypukly půtky, které ale rychle ukončilo příměří, které bylo v dubnu toho roku Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém uzavřeno na hradě pánů z Hradce. Příměří mělo trvat rok a obě strany získaný čas využily ke zbrojení a hledání spojenců v zahraničí. Sebekriticky přiznávám, že spojence v cizině hledali nejen katolíci, ale i mí utrakvisti.

„Tak co, měl jsem pravdu?“ zeptal se bratranec Petr, který mne pozoroval a podle mého výrazu pochopil, o čem přemýšlím. „Chystala se válka a v takovém případě obě strany dělají, co umějí, aby zvítězily. Ve válce s jemnocitem a ohledy neobstojíš. A vlastenecké řeči se vedou jen proto, aby za tebou šli lidé, ale ve skutečnosti… Ale nechme toho! Měli bychom našim čtenářům vysvětlit ještě něco, než začneme vyprávět, jak ta domácí válka v roce čtrnáctistém padesátém začala. Spoluvinu za to nesl, kdo jiný, než náš rod.“

„Co bys chtěl ještě vysvětlovat?“ bručel jsem mrzutě. Od chvíle, co jsme dneska začali psát, mne bratranec pořád jen poučoval a peskoval. A co mne štvalo nejvíc, měl v něčem pravdu.

„No, stálo by snad za zmínku povědět, co se dělo mezi utrakvisty. Teď nemyslím prosté věřící, ale církevní špičky. Pár dní poté, co Jiří z Poděbrad obsadil pražská města, se totiž v Karlově koleji na Starém Městě pražském sešli stoupenci vašich hlavních směrů, aby dojednali kompromis. Stále jste se přece nemohli dohodnout, zda lze či nelze podávat kalich dětem a zda je možné, aby kališničtí kněží vykonávali svůj úřad bez řádného svěcení z rukou arcibiskupa.“

„Co ty o tom můžeš vědět?“

„Náhodou se mi do rukou dostal tenhle list. Víš, co to je? Jmenuje se Úmluva jednoty a svornosti pánův mistrův pražských a kněží, a v něm je onen kompromis zapsán. Přečti si ho.“

Chtivě jsem ho uchopil, protože tenhle dokument jsem neznal. Tedy, vím, že byl sepsán, ale nikdy jsem ho nečetl. Bratranec Petr měl pravdu. Všechno, co bylo sporné, bylo mlhavě odloženo na dobu, až Jan Rokycana projedná s koncilem výklad znění kompaktát. Jenže k tomu nikdy nedošlo, protože v dubnu léta Páně čtrnáctistém devětačtyřicátém se skomírající koncil definitivně rozešel. Veškerá autorita přešla zpět do rukou papeže. Jak se záhy ukázalo, pro mé utrakvistické předky to byla katastrofa. Koncil kalich uznal, ale papež ho odmítal. Utrakvisti se znovu stali podle výkladu církevních autorit kacíři.

„Ještě snad dodám, že pár dní po sepsání téhle úmluvy zemřel Jan Příbram, největší oponent Jana Rokycany,“ doplnil můj bratranec.

„Budiž,“ souhlasil jsem, „i já cosi přidám, aby to nevypadalo, že o utrakvismu víš víc než já. Hned po Příbramově smrti, ještě během adventu, se Jan Rokycana vydal do Říma, aby se pokusil přimět papeže ke smířlivosti. Jenže došel jen do Salcburku, kde si svůj záměr rozmyslel a vrátil se. Důvodem byly znepokojivé zprávy z Říma, protože bylo jasné, že by ho tam nejspíše uvěznili. Po návratu do pražských měst pak pronesl kázání, že před babylonskou nevěstkou hlavu neskloní.“

„Působivé, ale celkem zbytečné,“ komentoval to můj bratranec, napil se a my konečně mohli začít psát osudy našeho rodu.

Table of Contents

Prolog

Rok Páně 1450

Rok Páně 1451

Rok Páně 1452

Rok Páně 1453

Rok Páně 1454

Rok Páně 1455

Rok Páně 1456

Rok Páně 1457

Rok Páně 1458

Rok Páně 1459

Rok Páně 1460