Jeff Lazarus

NASLOUCHAT

JAKO PES

A zanechat ve světě

svou stopu (ukázka)

Copyright © 2016 Jeff Lazarus, All rights reserved.

Published under arrangement with Health Communications Inc., Deerfield Beach, Florida, U.S.A.

Translation © Veronika Kratochvílová, 2017.

ISBN 978-80-7252-696-3

Děkuji všem psům,

kteří po ta léta naslouchali mému štěkání;

vždy jsem se pak cítil lépe.

Poděkování

Za veškeré své znalosti a dovednosti v umění naslouchání vděčím svému zesnulému guru v naslouchání, zlatému, čtyřnohému chlupatému andělu, který se jmenoval Roamy; nejlegračnější, nejchytřejší a nejroztomilejší osobnost, jakou jsem kdy znal. Roamyho přínos pro můj život mě provází každý den a on mi nesmírně schází.

Tato kniha vznikla také díky nekonečné lásce a podpoře D. E.; jsi nejlepší! Děkuji i tobě, A. W., za tvé přátelství a za poukázání na to zřejmé; toto je kniha, kterou jsem psal celý život. Děkuji lidem v HCI za milující psy a za pomoc s šířením myšlenky o důležitosti naslouchání do celého světa. Děkuji všem těm, kteří ve mně věřili a po léta mi dodávali odvahu při mých snaženích; měli jste na mě a mou práci pozitivní dopad. Byl jsem požehnán tím, že mě během let někdo skutečně naslouchal, většinou psi a také několik lidí; vždy to byla obohacující zkušenost. Mou touhou je učinit svět lepším, od jednoho naslouchajícího k druhému.

Díky všem psům, ať jsou kdekoliv. Bez vás by bylo na světě méně radosti, štěstí a legrace… a také méně pískacích hraček a játrových pamlsků.

Roamy, můj „guru naslouchání“. Zde je během svého prvního svátku díkuvzdání, právě přišel ze zahrady celý provinilý – důkaz přestupku stále na čumáku. Mohl zatloukat o tom, kdo hrabal na zahradě, ale rozhodně mi naslouchal, když jsem se na to ptal.

Předmluva:

Učme se od mistrů – těch, kteří lidem naslouchají nejlépe

Na světě není lepší psychiatr než štěně, které vám olíže tvář.

Ben Williams

Mluvili jste někdy se psem? Ne jen něco takového jako „Kdopak byl hodný kluk? Spike je hodný kluk“ a tak, ale opravdu mluvili? O vašich starostech, bolavém srdci, o radostech? Zkusili jste někdy odhodit do větru svůj ostych a odhalit svému psímu příteli celou svou duši?

Pokud ne, možná byste to měli zkusit. Nepotřebujete si domlouvat žádnou schůzku, nemusíte nic platit. No, možná vás to bude stát procházku nebo pamlsek…

Pokud jste se psem takto mluvili, jak jste se potom cítili?

Pravděpodobně jste se cítili svobodně. Svobodně, abyste mohli říkat, cokoliv chcete, bez nutnosti, aby to dávalo logický smysl, abyste museli obhajovat svůj postoj nebo abyste museli vyprávět zajímavý příběh. Svobodně, abyste cítili, cokoliv jste potřebovali cítit.

Pravděpodobně jste se cítili neuspěchaně. Jako kdybyste na svou řeč měli veškerý čas, co potřebujete – a váš posluchač se nedíval na hodinky nebo na mobil a nepostrkoval vás směrem ke dveřím.

Bez pochyb jste se cítili přijatí a nesouzení. Mohli byste se přiznat k trojnásobné vraždě a váš posluchač by to proti vám nepoužil.

Pravděpodobně jste také cítili podporu, jako kdyby byl posluchač na vaší straně.

Cítili jste asi pozitivní, soucitnou energii mířící vaším směrem.

Pravděpodobně jste měli pocit, jako byste byli středem světa další bytosti, jako nejdůležitější součást života té bytosti, alespoň pro ten okamžik. Určitě jste s tou bytostí cítili spojení: propojení dvou životů nekomplikované abstraktními představami, jako jsou účty, plány na večeři nebo hádkou z předešlého dne.

Co je ale nejdůležitější, cítili jste se vyslyšení. Přijatí. Vzatí na vědomí. Přes to, že váš posluchač možná nerozuměl slovům, která jste říkali, slyšel vás – osobu za těmi slovy a pocity. A tak jste se ve vaší vzájemné komunikaci mohli cítit naplněně.

Kdy jste se naposledy cítili podobně při rozhovoru s jinou lidskou bytostí?

Kdy jste naposledy poskytli takový pocit někomu jinému?

Nebylo by pro svět dobré, kdyby takového naslouchání bylo o trochu víc? O hodně víc?

Opravdové spojení: Kam se podělo?

Žijeme v době spojení – nebo alespoň se to říká. Během několika posledních dekád byly investovány miliardy dolarů do vývoje nových „cool“ technologických způsobů, jak se mohou lidé vzájemně spojit. S každou novou platformou spojení, která se objeví – mobilní telefony, chaty, e-mail, hlasový záznamník, vzkazy, textové zprávy, Skype, Facebook, Twitter, on-line hry atd. – se rozrůstá společnost lidí, kteří nám jsou blíže. Ve svých telefonech a e-mailových kontaktech máme stovky čísel, mnoho z nás má stovky, nebo dokonce tisíce spojení na LinkedIn, přátel na Facebooku nebo sledujících na Twitteru. Držíme svět, téměř doslovně, ve svých dlaních. To je přece neuvěřitelně báječné!

No… možná…

Jak tedy využíváme všechny tyto nové technologie? Máme najednou mnohem více smysluplnějších věcí, které si vzájemně sdělujeme? Vstupujeme na novou půdu v našich osobních nebo pracovních vztazích? Prohloubili jsme naše spojení s lidskostí ve velkém? Máme více blízkých přátel?

Hmm… Tedy…

Nedávná studie, o které přinesly zprávu ABC News, uvádí, že ve skutečnosti máme méně skutečných přátel, než jsme mívali před boomem sociálních sítí:[1] abychom byli přesní, od roku 1985 je to méně o celou třetinu. Pro potřeby výzkumu bylo přátelství definováno jednoduše jako mít někoho, s kým můžeme mluvit o „důležitých věcech“.

Zamysleme se nad tím. Naše schopnost vzájemně se svěřovat – být upřímní, přímí, otevření a skuteční – zakrňuje. Se vším spojením, které máme k dispozici na konečcích prstů, nemáme více skutečných kontaktů s ostatními lidmi, máme jich méně.

Co se to tady děje? Došlo k bezprecedentní explozi v počtu možností spojení, ale k drastickému snížení počtu skutečných interakcí. Máme povrchní, jednoduchá spojení s více a více lidmi, ale hluboká, opravdová spojení s méně a méně lidmi.

Přiznejte si to: když si uvědomíte, že tři skřeti z vaší útočné skupiny ve hře World of Warcraft jsou tři vaši nejbližší přátelé, je na čase si přiznat, že něco je špatně.

Tento přístup „kvantita více než kvalita“ neovlivňuje pouze náš osobní život, ale ovlivňuje také náš život pracovní. Je dlouho známo, že osobní vazby jsou klíčovou složkou, která prodává zboží, utužuje týmy a misky rozhodovacích vah přiklání na jednu nebo druhou stranu. Chlapíci jako z filmu Smrt obchodního cestujícího, kteří strávili polovinu svých životů na cestách, navštěvovali zákazníky a brali je na večeře a drinky, by o tom asi věděli své. Třeba to, že lidé obchodují s lidmi, kteří se jim líbí, jsou jim sympatičtí a mají k nim pocit jisté vazby. Totéž platí při rozhodování u přijímacích pohovorů. Je dobře známo, že zaměstnavatele mají tendenci nabírat zaměstnance, kteří se jim líbí, ne nutně ty s nejpůsobivějšími úspěchy. Chceme pracovat s lidmi, se kterými se cítíme ve spojení. Tento základní fakt se v digitální éře nezměnil.

Ale přitom se zdá, že se dál všichni opíjíme nápojem povrchnosti. Pyšně ukazujeme nafouklé seznamy „přátel“, ale spousta z nás nemá komu zavolat, když potřebuje skutečného přítele. Místo toho své problémy zveřejňujeme na Facebooku a hledáme útěchu.

Chybějící složka

Lidé jsou společenský druh. Tak už jsme prostě byli stvořeni. Spojení s jinými lidmi nás živí, pomáhá nám, podporuje nás, přináší nám radost, útěchu a smysl. Četné studie ukazují, že ti, kteří jsou odříznutí od ostatních, fyzicky nebo emocionálně, se častěji potýkají s depresí a dalšími psychologickými problémy, jsou častěji nemocní a po delší dobu a umírají v mladším věku než ti, kteří mají prosperující, smysluplné vazby.[2] Naopak lidé se silnými lidskými vazbami jsou mentálně a fyzicky zdravější a žijí déle. A kvalita jejich života je údajně mnohem vyšší.

Jednoduché kouzlo spojení

Schopnost spojit se s ostatními lidmi v našem soukromém i profesním životě závisí na jedné základní dovednosti. Kupodivu je to jedna ze schopností, kterou jsem při pozorování velkého procenta obchodních, ale i soukromých interakcí nezaznamenal. A je to tato: ochota a schopnost naslouchat. Prodejci mluví o svých produktech, ale neposlouchají, co skutečně jejich zákazníci potřebují. Politikové se chlubí svými výsledky, ale neptají se, co jejich voliči hledají u správného vůdce. Rodiče viní učitele za špatné známky svých dětí, ale neptají se, co by jejich syn nebo dcera mohli dělat jinak. Fanoušci Facebooku často sdílejí své názory na svých stránkách, ale neptají se, jestli o to stojíte, nebo jestli vás to třeba neuráží. Problémem je vážný nedostatek schopnosti přehodit rychlost z výstupu na vstup.

Většina z nás moderních lidí má trvale řadicí páku nastavenou na výstup. Možná umíme fyzicky zavřít ústa (tu a tam), ale nerozvinuli jsme svůj vnitřní prostor k naslouchání. Náš vnitřní pohár přetéká naším vlastním obsahem. A jsme to my, kdo trpí.

Takže tu máme problém. Neposloucháme. Ale větším problémem je, že nevíme, že problém máme. Takže místo, abychom řešili příčinu problému, hledáme další a novější způsoby, aby byl náš hlas (snad) slyšet.

Pokřivený svět

Naprostá většina našich komunikačních školení se zaměřuje na výstupní část rovnice. Přitom vstup tvoří plnou polovinu komunikace. Nakonec pro to, aby byla komunikace úspěšná, vzkaz musí být vyslán, ale musí být také přijat. Ale my vlastně veškerou pozornost zaměřujeme na vysílající stranu. Pak se nedivme, že jsme takoví mizerní posluchači!

Přiznávám, že koncept naslouchání není úplně sexy. Nakonec, kdo by chtěl poslouchat někoho jiného, když jsme tak zamilovaní do svých vlastních hlasů? Možná to tak mám jen já, ale pro mě myšlenka navázání spojení s někým, opravdového spojení, může být celkem sexy.

Na vysoké škole jsem studoval rétoriku a komunikaci. Ve vzdělávacím plánu se kladl důraz na interpersonální a organizační komunikaci, trénovali mě nejen v nejrůznějších aspektech prezentačních dovedností (například přesvědčivé mluvení, ústní interpretace, debata), ale také v oblastech jako mezilidská komunikace, kritické myšlení a organizační teorie. Když jsem dostudoval, cítil jsem se připraven ke vstupu do světa práce, vyzbrojen znalostmi a dovednostmi, abych uspěl. Nenaučili mě ovšem, že špatné naslouchání je jako epidemie a je to faktor velice omezující jakýkoliv úspěch.

Na co se soustředíme, když si připravujeme obchodní prezentaci? Na obsah. Když se účastníme obchodní schůzky, snažíme se být tím, kdo má nejinteligentnější/nejkreativnější/nejbystřejší komentáře. Když jdeme na rande, snažíme se prezentovat náš neuvěřitelný životní příběh (zívnutí). Výstupy, výstupy, výstupy.

V dnešní době díky moderním technologiím plaveme ve virtuálním moři výstupů. Máme 700 programů kabelové televize, nekonečné zástupy blogů a neustále se valící příliv vzkazů do našich e-mailů. Na našich chytrých zařízeních můžeme celou věčnost klikat mezi on-line komentáři. Utápíme se ve výstupech od ostatních, kteří všichni soutěží o naše naslouchající ucho.

Potřebujeme, aby nás někdo poslouchal

Ale… zeptejte se kohokoliv na chyby jakéhokoliv jejich vztahu – osobního nebo pracovního – a nejčastější odpovědí, kterou uslyšíte, je, že se lidé necítí být dostatečně posloucháni! Rodiče si myslí, že je jejich děti neposlouchají. Děti si myslí, že je neposlouchají jejich rodiče. Manželé mají pocit, že je neposlouchají jejich partneři. Zaměstnanci mají pocit, že je neposlouchají jejich nadřízení. Zákazníci si myslí, že je neposlouchají společnosti.

Podle mého názoru se to všechno dá shrnout do tří jednoduchých bodů:

Mluvíme, ale nikdo nás neposlouchá a…

Všichni lidé na celém světě chtějí, aby jim někdo naslouchal, takže…

Lidé jsou silně přitahováni k těm, kdo jim naslouchá.

A tyto zásady vedou k jednoznačnému závěru: pokud chceme v dnešním hlučném světě udělat něco dobrého, pak zdaleka nejlepším darem, který můžeme komukoliv dát, je, že mu budeme naslouchat. Naslouchání je jedním z nejdůležitějších a nejúčinnějších způsobů, jak navázat hluboký smysluplný vztah s ostatními lidskými bytostmi. Přesto je to dovednost, o jejíž rozvoj většina z nás obvykle nemá zájem.

Učme se od nejlepších

Prezentuji dovednosti naslouchání a jsem facilitátorem workshopů o naslouchání a o vztazích se zákazníky. Baví mě to a pokaždé se zase něco nového přiučím. Kromě toho jsem léta strávil „v zákopech“, měl jsem tisíce jednání se zákazníky, prodejci a předními „mysliteli“ v medicíně. Kromě práce tu samozřejmě byly rovněž osobní vztahy s ostatními – přátelské i milostné. Přitom jsem prožíval ohromnou frustraci z nedostatku naslouchání ze strany ostatních – a musím přiznat, že i já jsem v tomto směru udělal spoustu chyb. Touha k sepsání této knihy tak narůstala již určitou dobu.

Pravda také je, že miluji psy. Obdivuji je. Měl jsem s několika velice blízký vztah a také jsem za ta léta s několika stovkami psů mluvil.

Podívejme se na samotnou definici slova poslouchat. Tady jsou tři definice, které výkladový slovník nabízí:

1. Věnovat pozornost ušima; být nablízku za účelem naslouchání; dát ucho.

2. Dávat pozor; všímat si; být poslušný.

3. Pozorně čekat na zvuk.

Jaká bytost vám přijde na mysl, když si přečtete tato slova? Pro mě je to naprosto jednoznačně Canis familiaris, pes domácí.

Jednoho rušného dne jsem se bavil s kamarádkou a další milovnicí psů. Vyprávěl jsem jí o Roamym, zlatavě zbarveném kříženci, který byl jako chlupatý anděl a zdobil můj život po skvělých jedenáct let. Vždy jsem se upřímně těšil na to, jak po celém dni Roamyho uvidím.

Vždy jsem si s Roamym povídal. Ale jedné noci jsem se mu z nějakého důvodu opravdu otevřel ohledně skutečných problémů – o tom, co se dělo v mém životě. Nevím proč. Povídal jsem a povídal a vyprávěl Roamymu o jednom problému i o dalších, sdílel jsem s ním svá pozorování o světě a ostatních lidech. Seděli jsme na sedačce a měli jsme vypnutý zvuk na televizi. Roamy tam jen ležel, v tichosti naslouchal a vyzařoval ke mně svou bezpodmínečnou, nehodnoticí lásku a pozornost. Když jsme skončili, cítil jsem se neuvěřitelně lehce a nezatíženě. Cítil jsem se opravdu vyslechnutý!

Tyto malé rozhovory se staly pravidelnými. Roamy se stal mým důvěrníkem, mým spolukonspirátorem, mým psím léčitelem. Jednou nebo dvakrát týdně jsem se mu svěřoval a jen jsem mluvil. Věděl jsem, že sice většině mých slov nerozumí, ale cítil jsem, že rozumí mně.

Když jsem tento příběh vyprávěl své kamarádce milující psy, začal jsem si uvědomovat, čím to bylo, že jsem se při povídání s Roamym cítil tak dobře. Bylo to dáno tím, co nedělal.

Nesoudil mě, ani nezaujímal různé postoje nebo neříkal: „No, s tebou žít nebyla taky žádná sranda.“ Nepřerušoval mě. Nenabízel rady ani se nesnažil můj problém vyřešit. Ani neříkal: „Aspoň se z toho poučíš.“ Nehádal se se mnou, ani se nesnažil opravit určitá fakta. Neříkal: „To mi připomíná, že stejná věc se stala i mně.“ Nepřestal se soustředit, neusnul, nedíval se na hodinky ani na telefon (možná jednou nebo dvakrát přikývl, ale to nechme stranou). Neodtáhl se ode mne, ani se neurazil, když jsem řekl něco negativního. Neřekl mi, abych se konečně vzpamatoval a pohnul se s životem dál. Nevydával bezmyšlenkovité zvuky, jen aby se zapojil do konverzace (předpokládám, že jeho občasné pšouknutí bylo neúmyslné). Nenabízel otřepané fráze jako „I tohle jednou přejde“, „Aspoň, že jsi zdravý“ nebo „Jednoho dne si na to vzpomeneš a zasměješ se.“

Kdybych mluvil s člověkem, něco z výše uvedeného by se určitě stalo. Výsledkem by bylo, že bych se více kontroloval. A skončil bych s pocitem frustrace a nenaplnění. Nebyl bych tak upřímný a sebeodhalující. Vážně.

Jde o to, že s Roamym jsem se cítil více „vyslechnutý“ než s většinou lidí v životě. (A nejsou to pouhé divoké představy nedotčeného milovníka psů; vědci nedávno přišli s tím, že psí mozek zpracovává lidský hlas velice podobným způsobem jako lidský[3]). Uvědomil jsem si, že to bylo hlavně způsobem, jak mi Roamy umožnil se cítit – akceptovaný, podporovaný, oprávněný – to bylo nejdůležitější.

Vzkaz mi byl náhle jasný: my lidé se musíme naučit poslouchat jako psi.

Legrační na tom je, že to jsme my, kdo neustále „poštěkává“, a pak se zlobíme, když psi vydají sebemenší zvuk. Často se snažíme udělat psy „lidštějšími“ tím, že je oblékáme do oblečků a chceme po nich lidské věci (přiznejte si, že jste to také dělali), ale možná se máme víc co učit my od nich než oni od nás.

Možná jste v pokušení se zeptat: „Počkejte, určitě nechcete říct, že bychom měli skutečně poslouchat jako psi, abychom zlepšili své naslouchací dovednosti?“

Ano, přesně to říkám. Neříkám, že musíte naklánět hlavu na stranu nebo nastavovat každé ucho jinak jako antény, jako to dělají psi. Ale říkám, že bychom se měli snažit být jako psi v našem přístupu k naslouchání.

A mimochodem, hodně štěstí. Víte, většina z nás se nebude schopna ani zdaleka přiblížit tomu, aby naslouchala tak jako pes. My lidé nejsme schopni takového druhu soustředění, přítomnosti a nesobeckosti. Ale kdybychom mohli být z 50 nebo alespoň 25 procent stejně efektivní posluchači jako psi, byli bychom naslouchací superstar.

Poslouchat jako pes

Zamysleme se nad základními vlastnostmi, které činí „psí naslouchání“ tak výjimečným. Psi…

• Naslouchají celou svou bytostí, nejen ušima.

• Využívají pohotovou řeč těla a udržují dobrý oční kontakt.

• Vysílají k nám čistou, pozitivní, milující energii.

• Jsou naprosto spokojeni s tichem.

• Nemají žádný vlastní program (pokud tedy není čas na jejich procházku anebo nemají prázdnou misku).

• Jsme pro ně středem světa – jako by naše přítomnost pro ně byla pamlskem, stejně jako šunka.

• Naslouchají také našim záměrům a pocitům, nejen slovům.

• Sledují a odpovídají na naši hladinu energie.

• Nesoudí.

• Nepřerušují.

• Nehádají se, nevytýkají, neopravují.

• Jsou nekonečně trpěliví.

• Odpouštějí a zapomínají.

• Nenechají se vyrušit dialogem probíhajícím v jejich hlavách – alespoň z toho, co víme (i když občas jejich pozornost ztratíme kvůli zvonku nebo projíždějící sanitce).

• Jsou spontánní a „jdou s proudem“.

• Jsou skuteční ve stále více virtuálním světě.

Možná i toto je důvodem, proč se odhadem jeden milion psů jen v USA stává hlavním dědicem v závětích svých majitelů.[4]

Představte si, že byste mohli pro ostatní lidi dělat to, co pro nás dělají psi. Představte si, že v dnešním světě e-mailů, textových zpráv a vzkazů ze záznamníku byste vy mohli být tou úžasnou skutečnou blízkou osobou. Nemohlo by to z vás udělat nejoblíbenějšího prodejce u vašich zákazníků, pravou ruku vašeho šéfa a/nebo velmi žádaného kamaráda a milence?

Můžete být v životě ostatních takovou blízkou osobou. A můžete to dokázat ne tím, že budete hlasitější než kdokoliv jiný nebo že budete zahajovat konverzaci chytřeji nebo vtipněji. Dokážete to, když budete opravdu naslouchat. Jako pes.

Když většina z nás přemýšlí, jak v dnešním světě uspět, myslí na to, jak vyprodukovat něco, co je hodno pozornosti. Ale v dnešním hlučném, obsahem přesyceném světě je nejlepším způsobem, jak za sebou něco zanechat, proniknutí do srdcí a myslí ostatních lidí. A toho dosáhnete tak, že věnujete čas na zjištění, kdo jsou, co si myslí a jak se jim daří. A toho dosáhnete tak, že budete naslouchat jako pes.

Když opravdu nasloucháte další lidské bytosti, vytváříte spojení, které může trvat věčně. Jakmile je takové spojení vytvořeno, budete mít publikum pro všechny své krásné výstupy, až pro ně nastane ta správná chvíle.

Jednou úžasnou psí vlastností je jejich neustálé nadšení učit se nové kousky. My lidé naopak rádi věříme, že jsme experti na všechno, zejména v každodenních dovednostech, jako je například naslouchání. Pokud jste člověk (a já bych si tipnul, že ano), pravděpodobně se o naslouchání máte ještě hodně co učit.

To bude výzva: může se starý člověk naučit novým kouskům?

1) Viz http://abcnews.go.com/Technology/facebook-friends-fewer-close-friends-cornell-sociologist/story?id.

2) Viz http://www.health.harvard.edu/newsletter_article/the-health-benefits-of-strong-relationships.

3) Viz http://news.sciencemag.org/brain-behavior/2014/02/how-dogs-know-what-youre-feeling.

4) Viz http://dogsears.wordpress.com/2008/05/07/100-fascinating-facts-about-dogs/.

1. kapitola:

Porušování zákonů vodítka

Čím víc se dozvídám o lidech, tím raději mám svého psa.

Mark Twain

Podívejme se upřímně na způsob, jakým lidé typicky naslouchají. Protože pokud se s otevřenýma očima nepodíváme na své zlozvyky – kterým já říkám „Porušování zákonů vodítka“ – nebudeme mít motivaci naslouchat jako pes.

Opět platí, že problém u lidských posluchačů tkví za prvé v tom, že si všichni myslíme, že jsme v naslouchání již dobří, a za druhé, že si nemyslíme, že v naslouchání je něco výjimečného, co bychom se měli učit.

Proč to tak je? Poslouchání byla jedna z prvních věcí, kterou jsme se jako miminka naučili. Je to tak? Poslouchali jsme dřív, než jsme začali chodit, mluvit, nebo dokonce držet vlastní hračky. Poslouchání nám připadá stejně přirozené jako dýchání, takže o něm vlastně neuvažujeme jako o dovednosti. Myslíme si, že jsme v tom již experti.

Ale je tomu opravdu tak?

Protože většina z nás nikdy nezkoumala, co naslouchání vlastně je, nosíme si o něm napůl utvořenou, podvědomou a primitivní představu. Samozřejmě, že kdyby nás někdo požádal, abychom mu vysvětlili, co je naslouchání, přišli bychom s nějakou dobře znějící definicí. Ale v praxi se chováme, jako kdyby naslouchání bylo jen o malinko více než čekání, až druhá osoba zmlkne, abychom mohli začít mluvit my.

Většině z nás se nedaří chápat prvotní smysl a cíl naslouchání: porozumět. Často se to přehlíží nebo si to lidé neuvědomují, ale zapamatujme si, že cílem naslouchání je porozumění.

To je to, co činí umění naslouchání tak elegantně jednoduchým a přitom tak neuvěřitelně náročným.

Lidské vazby se vytvářejí díky jednoduchému projevu pochopení. Zamyslete se nad tím. Můžu pracovat přímo vedle vás dvacet let, ale pokud si nebudeme vzájemně rozumět, nebudete ke mně cítit žádnou vazbu. Na druhou stranu, můžeme se potkat v metru a mezi stanicemi si chvíli popovídat. Pokud výsledkem tohoto krátkého kontaktu bude moment vzájemného porozumění, můžeme vytvořit nadčasové spojení. Porozumění vládne!

Poslouchat znamená snažit se porozumět a pochopit – tečka. Je to všechno zaměřeno na druhou osobu, ne na nás. Když si to připomeneme pokaždé, když na nás někdo začne mluvit, během několika měsíců se můžeme stát „mistrem v naslouchání“. Ale protože se nám nedaří chápat hlavní smysl naslouchání nebo na to v zápalu diskuse zapomeneme, spácháme několik hlavních zločinů proti zákonu vodítka.

Table of Contents

Poděkování

Předmluva: Učme se od mistrů – těch, kteří lidem naslouchají nejlépe

1. kapitola: Porušování zákonů vodítka