Arianna Huffingtonová

SPÁNKOVÁ REVOLUCE

TRANSFORMUJTE SVŮJ ŽIVOT NOC PO NOCI

Všem, kteří už jsou unavení a otrávení z toho, že jsou stále unavení a otrávení.

Copyright © 2016 by Christabella, LLC

All rights reserved.

Translation © Daniela Reischlová, 2017

ISBN: 978-80-7252-682-6

Úvod

Vyrostla jsem ve dvoupokojovém bytě v Athénách, kde jsme spánek chovali v úctě. Poté, co se moji rodiče rozešli, když mi bylo jedenáct, jsme se o byt dělily společně s matkou a sestrou. Když ale některá z nás spala, ostatní se ji vždy snažily nevzbudit. Když šla třeba moje mladší sestra spát a já se potřebovala učit, učila jsem se v kuchyni, aby ji nebudilo světlo. Pokud šlo o důležitost spánku pro naše zdraví, štěstí a školní výsledky, byla moje matka neoblomná. Ale jakmile jsem odešla z domu – nejprve abych studovala na univerzitě v Cambridgi a poté abych žila a pracovala v Londýně –, tak jsem se i navzdory tomuto slibnému začátku ztotožnila s převládající kulturní normou, totiž že základem úspěchu a dobrých výsledků je nedostatek spánku. Strach z toho, že mi něco utíká, se stal součástí mého života dávno před tím, než se o tomto fenoménu začalo mluvit (a pravděpodobně nějaký nevyspalec z miléniové generace pro něj začal vymýšlet zkratku).

Tímto novým přístupem zatracujícím spánek jsem se řídila celé roky, až do chvíle, kterou jsem popsala ve své knize Skutečný úspěch, tedy do dubna 2007, kdy jsem se kvůli nedostatku spánku, vyčerpání a celkovému vyhoření zhroutila. Zrovna jsem se vrátila domů z cesty, během níž jsem se svou dcerou Christinou, tenkrát třeťačkou na střední škole, objížděla možné univerzity. Jedním ze základních pravidel, na kterých jsme se dohodly – nebo přesněji řečeno, na kterých má dcera trvala – bylo, že přes den nebudu na svém BlackBerry. To ale neznamenalo, že přestanu pracovat. (Jak bych taky mohla!) Každý den jsme večeřely pozdě a do hotelu jsme se vracely vyčerpané. A pak jako kdybychom si prohodily role, Christina byla ta zodpovědná a šla spát, zatímco já jsem se chovala jako úskočný puberťák a ponocovala. Hned jak usnula, nažhavila jsem několik počítačů a BlackBerry a začala odpovídat na všechny ty „naléhavé“ e-maily a v podstatě jsem se snažila vmáčknout celý svůj pracovní den do několika hodin, kdy jsem měla spát. Tak to pokračovalo zhruba do tří do rána, kdy už jsem nedokázala udržet oči. A po třech nebo čtyřech hodinách spánku tu zase byla má denní směna. Práce byla přece mnohem důležitější než spánek, mému já z roku 2007 to tak alespoň připadalo. Vždyť přece řídím start-up – start-up, který nese moje jméno. Zjevně jsem tedy nepostradatelná, takže musím pracovat celou noc, odpovídat na stovky e-mailů, psát dlouhé příspěvky na blog a přes den být skvělou matkou. Zdálo se, že tenhle způsob práce a života mi vyhovuje – až do chvíle, kdy mi vyhovovat přestal.

Jediná část výletu, kterou si pamatuji jasně, je chladné deštivé ráno na Brownově univerzitě, jak se mátožím kolem, unavená, jako by to byl týden mých závěrečných zkoušek. Zhruba ve třetině prohlídky se ke mně Christina naklonila a řekla mi: „Sem se hlásit nebudu. Co kdybychom tu prohlídku vynechaly a zašly si někam na kafe?“ Připadala jsem si, jako kdybych si ve hře Monopoly zrovna vytáhla kartičku „Můžeš odejít z vězení“. Jo, jo! Kde je nejbližší Starbucks? Jak rychle se tam zvládneme dostat? Snad tam nebude fronta. Nemůžu se dočkat, až si dám svou toho dne už čtvrtou kávovou infuzi – to je přesně ta vzpruha, kterou potřebuji, abych to doklepala do noční směny.

Cesta po univerzitách nám tedy skončila. Neletěla jsem však rovnou domů. Nejprve jsem letěla do Portlandu na přednášku, na niž jsem při plánování ve své domýšlivosti kývla, a stejnou noc dál do Los Angeles. Domů jsem dorazila hodně pozdě a za čtyři hodiny jsem už zase vstávala na rozhovor v CNN. Netuším, proč jsem s tím souhlasila. Ale existuje určitá úroveň únavy, kdy už si člověk ani nevšimne, že je unavený, protože si už vůbec nepamatuje, jaké to je nebýt unavený. Je to jako s opilostí – nejenže takhle unavení děláte špatná rozhodnutí, ale zároveň si nejste vědomi toho, že jste v takovém stavu, že byste vlastně neměli rozhodovat vůbec o ničem. Žila jsem jako náměsíčná.

Jako Řekyně jsem samozřejmě měla vědět, že domýšlivost je vždy potrestána. A ta moje nebyla výjimkou. Když jsem po rozhovoru dorazila do kanceláře, moje tělo už nemohlo dál. Zhroutila jsem se a k vědomí jsem se probrala v kaluži krve. Takto bolestně, zato přesvědčivě jsem znovu objevila to, co moje matka, bez formálního vzdělání a jakýchkoli zkušeností v oblasti zdravotnictví nebo vědy, celé ty roky v Athénách instinktivně věděla: ať už se potýkáme s čímkoli, malým přecpaným bytem nebo přecpaným pracovním diářem, spánek je základní lidská potřeba, kterou je třeba respektovat.

Je to jedna z věcí, která spojuje lidstvo. Spojuje nás navzájem, pojí nás s našimi předky, s naší minulostí i budoucností. Ať už jsme na světě a v našich životech kýmkoli a kdekoli, sdílíme společnou potřebu spánku. Ačkoli tato potřeba se během dějin lidstva neměnila, náš vztah ke spánku prošel dramatickými výkyvy. A právě teď se tento vztah nachází ve fázi krize.

Důkazy jsou všude kolem nás. Tak třeba víte, co se stane, když do Googlu zadáte slova „proč jsem tak“? Než napíšete další slovo, našeptáváč Googlu – na základě nejvyhledávanějších frází – vaši myšlenku dokončí za vás. A mezi prvními návrhy je: „Proč jsem tak unavený?“ Globální duch doby perfektně vystižený čtyřmi slovy. Existenční výkřik moderní doby. A nedochází k tomu jen v New Yorku, ale i v Torontu, Paříži, Soulu, Madridu, Novém Dillí, Berlíně, Kapském Městě a Londýně. Nedostatek spánku je nová lingua franca.

Přestože se nám příliš spánku nedostává, rozhodně o něm hodně mluvíme (a postujeme a tweetujeme). Když si v App Storu vyhledáte slovo „sleep“, tedy spát, vyskočí vám skoro pět tisíc aplikací, na Instagramu se pod hashtagem #sleep objeví více než 15 milionů fotek, dalších 14 milionů pak pod hashtagem #sleepy, čili ospalý, a přes 24 milionů pod hashtagem #tired, tedy unavený. Když si do vyhledávání v Googlu zadáte frázi „sleep“, dostanete více než 800 milionů výsledků. Spánek není pohřbený někde v našem podvědomí, objevuje se v našich myšlenkách a ve zprávách jako nikdy předtím.

Třebaže o spánku toho teď víme víc než kdy dřív a víme i o jeho důležitosti pro každý aspekt našeho fyzického, mentálního, emocionálního a duševního zdraví, dostatečně se vyspat je ve skutečnosti stále těžší. A je tu i další paradox: technologický pokrok nám umožnil odhalit, co se děje, když spíme, ale technologie je zároveň jedním z hlavních důvodů, proč se náš vztah k této zásadní součásti naší existence zhoršil.

Mezi námi a dobrým spánkem samozřejmě nestojí pouze technologie. Je tu také naše kolektivní mylná představa, že přepracování a vyhoření jsou cenou, kterou musíme zaplatit, chceme-li uspět. Metoda (nebo jakýsi kodex sebeklamu), kterou používáme, není žádným tajemstvím: máme pocit, že den nemá dost hodin, a proto hledáme něco, co bychom mohli omezit. A spánek je snadný cíl. V porovnání s neúprosnou definicí úspěchu prostě nemá šanci.

Takové pojetí úspěchu je však žalostně neúplné. Proto jsem napsala Skutečný úspěch – abych prozkoumala způsoby, jak mohou být naše životy mnohem víc naplňující, rozšíříme-li naši definici úspěchu mimo moderní měřítko peněz, postavení a moci a zahrneme-li do ní i duševní pohodu, moudrost, úžas a sílu dávání.

Spánek je klíčovým prvkem našeho pocitu pohody a velmi silně ovlivňuje všechny naše ostatní součásti. Jakmile jsem začala spát sedm nebo osm hodin denně, bylo mnohem snazší meditovat a cvičit, dělat moudřejší rozhodnutí a hlouběji se propojit se sebou a ostatními.

Když jsem objížděla Ameriku s přednáškami o Skutečném úspěchu, zjistila jsem, že téma, které se objevuje zdaleka nejčastěji, je spánek: jak obtížné je dostatečně se vyspat, jak den jednoduše nemá dost hodin, jak složité je ubrat a jak těžké je usnout a nebudit se, když už si na to vyhradíme dost času. Od té doby, co jsem se proměnila v kazatelku spánku, tak kdekoli se ocitnu, někdo si mě vždycky vezme stranou a tlumeným spikleneckým hlasem se mi svěřuje: „Jsem prostě hrozně nevyspalý. Pořád jsem vyčerpaný.“ Nebo po jedné přednášce v San Francisku mi zase jedna mladá žena řekla: „Už si ani nevzpomínám, kdy naposledy jsem nebyla unavená.“ Na konci takových večerů pak obvykle zjistím, že jsem stejný rozhovor vedla s nespočtem dalších přítomných lidí. A všichni chtějí vědět jediné: „Co mám dělat, abych lépe spal?“

Je jasné, že chceme-li skutečně uspět, musíme začít u spánku. Je to vstupní brána, jíž je na cestě k  příjemnému životu třeba projít. Se spánkem máme vztah od chvíle, kdy se narodíme, až do okamžiku naší smrti. Pro rodiče novorozenců představuje hlavní téma. „A jak miminko spinká?“ ptají se lidé. Nebo „A jak spíš ty?“ Nebo ve snaze být nápomocní: „Tady je dvacet pět knih o tom, jak uspat novorozence, tak si je ve volné chvilce přečti.“ Nikoho, kdo má děti, asi nepřekvapí, že kniha Adama Mansbacha z roku 2011 nazvaná Go the F**k to Sleep (Běž už sakra spát) se stala bestsellerem číslo jedna. K opačnému konci spánkového spektra, ke sklonku našich životů, se zase váže fráze shrnující to, co většina lidí považuje za nejlepší smrt – „pokojně odejít ve spánku“.

Se spánkem tedy máme všichni důvěrný a jedinečný vztah. I když se mu bráníme, je to jako intenzivní rozcházení se a opětovné dávání se dohromady s expartnerem, který se nikdy neodstěhoval. Někdy je ten vztah zdravý a podporuje nás ve všem, co děláme, když jsme vzhůru, a jindy je zcela nefunkční a destruktivní. Abych parafrázovala Tolstého – jehož samého spánek fascinoval –, každý nešťastný vztah se spánkem je nešťastný po svém. Ale ať už se spánku radostně oddáváme, nebo se mu vzpíráme, všichni se jím zabýváme každý den, každou noc a vlastně pořád.

Můj vlastní vztah ke spánku rozhodně prošel řadou výkyvů. Po léta, v jedné z těch lepších fází našeho vztahu, jsem si každé ráno těsně po probuzení zaznamenávala své sny. Do malého notýsku uloženého na nočním stolku jsem si zapisovala všechny podrobnosti, které jsem si zapamatovala před tím, než na mě začaly dotírat různé denní povinnosti. Bylo to jako mít důvěrného přítele na dopisování, až na to, že jsem si dopisovala s někým – nepolapitelnou, nadčasovou a hlubší verzí sebe samé –, s nímž jsem měla možnost trávit každou noc. A přestože se tento rituál odehrával pouze ráno, jeho účinky pak rezonovaly celým mým dnem.

Jenže později, jak už tomu tak často bývá, se okolnosti změnily. V tomto případě se jednalo o narození mé první dcery. Můj vztah se spánkem neskončil, to ostatně ani nejde, rozhodně nám však nastaly krušné časy. Onen kouzelný pocit, kdy se po celé prospané noci probudíte sami od sebe, byl pryč. Nahradila ho nová realita, v níž mi spánek neustále těsně unikal. Přechody mezi dnem a nocí zmizely a ze spánku se stalo něco, čeho si člověk může dopřát jen malé množství mezi jinými povinnostmi – jako kdyby se všechno mé jídlo omezilo na to, co jsem stihla popadnout a zhltnout cestou ke dveřím. Ze spánku se stala překážka, něco, co si člověk musí odbýt, luxus, o kterém jsem se domnívala, že si ho nemohu dovolit. S příchodem mé druhé dcery se to jenom zhoršilo. Myslela jsem si, že dostatečně se vyspat by znamenalo, že své děti o něco ochudím – o čas strávený s nimi nebo o čas strávený připravováním všeho, co budou potřebovat na příští den. Ovšem to, o co jsem je skutečně připravovala, byla samozřejmě moje schopnost s nimi opravdu být.

Ani poté, co spánkové potřeby mých dětí přestaly být tak naléhavé, jsem se však do rajské zahrady spánku z doby před dětmi nikdy tak úplně nevrátila. Jako to dělává spousta lidí, i já jsem si vytvořila život, v němž jsem byla přesvědčena, že už tolik spát nepotřebuji. A když děti přestaly vyžadovat tolik mého času, vyplnila jsem vzniklý prostor jinými věcmi – sloupky a proslovy a knihami, které bylo třeba napsat, a pak přišlo mé další dítě, zpravodajský a komentátorský web The Huffington Post. Cyklus vyhoření a neustálé únavy se pro mě stal novou normou – dokud mi nezazvonil budíček.

„Do vlaku se snadno nastupuje, obtížně vystupuje.“

Milan Kundera, Zneuznávané dědictví Cervantesovo

V té době jsem příčinu svého kolapsu (během něhož jsem se skácela obličejem na stůl a zlomila si lícní kost) neznala. Ale jak jsem chodila od jednoho doktora ke druhému, vysedávala po čekárnách a snažila se přijít na důvod svého kolapsu, začala jsem přemýšlet o tom, jaký život vlastně vedu. Měla jsem dost času položit si jisté zásadní otázky, jako například tu, která představuje podstatu většiny děl řeckých filosofů, totiž: Co to znamená vést „dobrý život“?

Ukázalo se, že jsem v pořádku. Až na to, že ve skutečnosti jsem v pořádku vůbec nebyla. Diagnóza se v zásadě dala shrnout jako akutní případ zhroucení, což belgický filosof Pascal Chabot označil termínem „civilizační choroba“. A všechno se vrátilo zpět ke spánku. Jestli jsem měla ve svém životě opravdu udělat tolik potřebné změny, musela jsem začít u spánku. Tak jsem se trpělivě dala do opravování našeho napjatého vztahu. A musím s radostí oznámit, že už jsme zase řádně spolu. Ale jak se říká v rekonvalescenčních programech, je třeba postupovat den po dni (nebo noc po noci).

Naučila jsem se, že cesta nedostatečného spánku znamená v dnešním světě cestu nejmenšího odporu. A dokud nepodnikneme konkrétní a uvážené kroky k tomu, aby se ze spánku stala naše životní priorita, nikdy se dostatečně nevyspíme. Dopřát si celonoční spánek totiž nikdy nebylo obtížnější než dnes. Se všemi těmi pracovními a rodinnými požadavky a všudypřítomným a stále se rozrůstajícím arzenálem zářících obrazovek a bzučících přístrojů jsme přehnaně propojeni se všemi na světě – často od okamžiku, kdy se probudíme, až do chvíle, kdy konečně usneme. Pokud si však nedáme pozor, může se nám stát, že ztratíme propojení sami se sebou.

Co vánku v parném létě svěžejší?

Co víc než bzukot včel tě zkonejší,

když na okamžik v květu spočinou

a z loubí v loubí bzučí lučinou?

Co něžnější než vonné růže květ

v zákoutí, které nezná lidský svět?

Zdravější nad listnaté úbočí,

a tajnější než hnízdo slavičí?

Nad Kordélie tvář co jasnější,

romancí bájných fantastičtější?

Nic nežli spánek víčka klížící…

John Keats, Spánek a poesie

Pokud budeme na své životy pohlížet jako na duchovní cestu, stane se spánek hlavním paradoxem: když svou identitu založíme výhradně na své osobnosti v tomto světě – na své práci, vzhledu, bankovním účtu – zaspíme hlubší rozměry života. V pohádkách jako Šípková Růženka nebo Sněhurka hrdinky v důsledku temné kletby upadnou do hlubokého spánku a probudí se pouze díky šlechetnému činu prince zachránce. Takového prince zachránce bychom v běžném životě potřebovali všichni, nemůžeme si však dovolit na pohádkového prince čekat. Musíme se stát vlastními pohádkovými princi – probudit se tím, že se přestaneme zabývat vlastními projekty a rozptýleními vnějšího světa a zaměříme se na zázraky uvnitř sebe samých. Právě v tom spočívá ono velké spánkové uvědomění. Jak napsal Carl Jung: „Sny nám poskytují informace o tajemstvích vnitřního života a odhalují snícímu skryté aspekty jeho osobnosti.“

Žijeme ve zlatém věku vědy o spánku, která odhaluje všemožné způsoby, jakými spánek a sny hrají zásadní roli v našem rozhodování, emoční inteligenci, kognitivních funkcích a kreativitě. A také, jak je spánek často příčinou úzkosti, stresu, deprese a nesčetného množství zdravotních problémů. Zdravotní důsledky nedostatečného spánku jsme si uvědomili až relativně nedávno. V sedmdesátých letech existovala ve Spojených státech pouze tři centra zabývající se poruchami spánku. V devadesátých letech jejich počet vyskočil na víc než 300. V současnosti existuje víc než 2 500 akreditovaných spánkových center.

I přesto však přetrvává mylná představa, že po pěti nebo šesti hodinách spánku svou práci zvládneme stejně dobře, jako kdybychom spali sedm nebo osm hodin. Tato mylná představa ovlivňuje nejen naše osobní zdraví, ale také naši výkonnost a schopnost rozhodovat. Jinými slovy nemáme pak tolik dobrých nápadů, kolik bychom jinak měli, nejsme schopni přijít s kreativními řešeními problémů, s nimiž se potýkáme, nebo můžeme být popudliví či zahodit den (nebo den za dnem, či rok za rokem) bezmyšlenkovitým vykonáváním úkonů. A v některých zaměstnáních, například v nemocnicích, na dálnicích nebo ve vzduchu, může být nedostatek spánku otázkou života a smrti.

Věda o spánku se sice rozvíjí, my ale zoufale potřebujeme znovu objevit i jeho kouzlo. Každá noc nám může sloužit jako připomenutí, že jsme více než souhrnem svých úspěchů a selhání, že za vším tím spěchem a snahou prorazit se stále nachází klid pocházející z místa mnohem hlubšího a starodávnějšího, než je onen nekonečný hluk, který nás obklopuje. Když se nám prostřednictvím spánku podaří se na tento klid napojit, můžeme z něj čerpat i uprostřed toho nejnabitějšího dne. „Předtím, než se člověk naučí věci získávat, měl by se naučit, jak se obejít bez nich,“ řekl Ray Bradbury. A vrcholnou formou toho, jak se obejít bez věcí, je oddat se každou noc spánku.

Spánkovou revoluci jsem napsala, abych mohla tento prastarý, zásadní a záhadný fenomén prozkoumat ze všech úhlů a také abych zjistila, jakými způsoby nám může spánek pomoci znovu získat kontrolu nad našimi životy, kterou jsme ztratili. Doufám, že až se dostanete ke kapitole pojednávající o nástrojích a technikách, budete už přesvědčeni, že se potřebujeme přesunout od teoretizování o tom, co musíme dělat, k tomu, abychom to skutečně dělali, od povědomí k činům.

V prvních dvou kapitolách vás seznámím se zdrcujícími důkazy o tom, že se skutečně nacházíme uprostřed spánkové krize. Přes 40 procent Američanů spí méně než doporučených sedm hodin denně, přičemž výsledky statistik z různých částí světa jsou stejné (nebo horší). Ukážeme si, jak to ovlivňuje různá odvětví od dopravy a medicíny po politiku a prosazování práva.

Ve třetí kapitole se zaměříme na historii spánku. Teprve nyní začínáme opouštět fázi, která začala v souvislosti s průmyslovou revolucí a v níž spánek představoval jen další překážku v práci. Uctívání spánku jako jedinečné brány k posvátnosti bylo obětováno myšlence pokroku a výkonnosti. Ve dvacátém století jsme byli svědky toho, jak se dělnické hnutí snaží zabránit pronikání práce do našich osobních životů. A později, se vznikem nové vědy o spánku, jsme začali přicházet na to, že spánek je ve skutečnosti úzce propojen se všemi aspekty našeho fyzického a duševního zdraví. Na konci dvacátého století však zároveň technologický pokrok umožnil, aby náš pracovní den v podstatě nikdy neskončil, což je realita, v níž se nacházíme dnes.

Dále se budu zabývat vědou o spánku a otázkou, co přesně se děje, když konečně usneme. Stručná odpověď by byla – děje se toho hodně. Spánek rozhodně není pouhým obdobím nečinnosti. Mnohé části našeho mozku jsou naopak horečnatě zaměstnané a jejich činnost – nebo nečinnost, pokud spánek zanedbáváme – má obrovské důsledky. Dozvíme se, jak nedostatek spánku souvisí s vyšším rizikem výskytu cukrovky, infarktu, mozkové mrtvice, nadváhy a Alzheimerovy choroby.

Poté se zaměřím na poruchy spánku od spánkové apnoe přes nespavost až po poruchu, které se říká „syndrom explodující hlavy“. (Ano, skutečně se jedná o vědecký název!)

Ve druhé části této knihy nazvané „Jak dál“ prozkoumám inovace, reformy, vynálezy a technologie pohánějící spánkovou revoluci. Lidé chtějí víc spánku a trh na to reaguje. Hotelové pokoje se proměňují v chrámy spánku, školy upravují začátek výuky tak, aby odpovídal spánkovým potřebám náctiletých, objevil se bující trh s  přenosnou elektronikou monitorující spánek a do našich životů vstoupila také celá řada chytrých výrobků, od chytrých matrací po chytrá sluchátka. Ale stále ještě toho musíme spoustu udělat.

Jak budu probírat v části „Jak dál“, vyřešení spánkové krize vyžaduje nejen praktické změny v tom, jak přistupujeme k našim dnům a nocím, ale rovněž přehodnocení našich priorit a skutečných hodnot. Spánek je koneckonců ústřední součástí naší celkové vitality. Když dobře spíme, dobře se i cítíme a naopak. Možná jsme tím, co jíme, ale rozhodně jsme takoví, jak spíme.

Jsem si jistá, že z tohoto čtení si odnesete nově nabytou úctu ke spánku. A možná také zjistíte, že se se spánkem pouštíte do nového milostného dobrodružství. Musíme do této zvláštní spánkové říše znovu získat přístup – nejen proto, že díky spánku jsme lepší v práci (i když to je pravda), a nejen proto, že pak budeme po všech stránkách zdravější (i když i to je pravda), ale také proto, že spánek je jedinečný způsob, jak se propojit s hlubší částí sebe samých. Protože když spíme, tak věci, které tvoří naši identitu ve stavu bdělosti – naše zaměstnání, vztahy, naděje a obavy – ustupují. A v tom se skrývá jedna z nejméně uvědomovaných výhod (opravdu by se dalo říci zázraků) spánku: spánek nám po návratu z naší noční cesty umožňuje podívat se na svět jinak, novýma očima a s povzbuzeným duchem, vystoupit z běhu času a vrátit se ke svým životům ozdravení. Našimi životy probíhají dvě nitky – jedna, která nás vtahuje do světa, abychom něčeho dosáhli a něco uskutečnili, a druhá, která nás ze světa odtahuje pryč, abychom o sebe pečovali a doplnili síly. Mohlo by se zdát, že tyto nitky jsou protichůdné, ale ony se ve skutečnosti vzájemně posilují.

Doufám, že na konci této knihy budete mít dostatek inspirace, abyste obnovili svůj vztah ke spánku – v celé jeho záhadnosti a plnosti –, abyste se přidali ke spánkové revoluci a noc po noci transformovali svůj život a náš svět.

Část první

BUDÍČEK

1. Současná spánková krize

Sarvšrešt Gupta pracoval v roce 2015 první rok jako analytik u společnosti Goldman Sachs v San Francisku. Zdrcen stohodinovým pracovním týdnem se v březnu rozhodl z banky odejít. Brzy se však vrátil. Zda to bylo v důsledku společenského tlaku nebo tlaku, do kterého se dostal sám, je nejasné. O týden později volal ve 2:40 ráno svému otci a svěřil se mu, že už dva dny nespal. Řekl mu, že musí dokončit prezentaci a připravit se na schůzku následující ráno a že je v kanceláři sám. Jeho otec na něj naléhal, ať jde domů, a Gupta mu odpověděl, že se v práci ještě chvilku zdrží. O pár hodin později ho našli mrtvého na ulici před jeho domem. Skočil z výškové budovy, ve které bydlel.

Smrt z přepracování má v japonštině (karóši), čínštině (guolaosi) a korejštině (gwarosa) své vlastní slovo. V angličtině žádné takové slovo neexistuje, ale oběti tohoto trendu jsou všude kolem nás. Jedná se sice o extrémní příklad důsledků nedostatku spánku, ze spánkové deprivace se však stala epidemie.

Je to přízrak sužující industrializovaný svět. Jednoduše řečeno: málo spíme. A je to mnohem větší problém – v němž dáváme v sázku mnohem víc –, než si řada z nás uvědomuje. Naše denní i noční hodiny jsou brány útokem jako nikdy předtím. Jak roste počet věcí, které se snažíme do každého dne vmáčknout, vyletěla hodnota našeho bdělého času prudce nahoru. Motto Benjamina Franklina „čas jsou peníze“ se stalo mantrou korporátního světa. A stalo se to na úkor hodin, které trávíme spánkem, k němuž se od počátku průmyslové revoluce chováme jako k nějakému nudnému vzdálenému příbuznému, jehož navštěvujeme pouze neochotně a z povinnosti a na tak krátkou dobu, jak to jen jde.

Vědci důrazně potvrzují to, co naši předkové instinktivně věděli, totiž že spánek není jen prázdný čas. Spánek je obdobím intenzivní neurologické aktivity – plodný čas, v němž dochází k obnově, konsolidaci paměti, mozkové a neurochemické očistě a kognitivní údržbě. Doba, kdy spíme, je stejně cennou komoditou jako čas, kdy jsme vzhůru. Správná délka spánku ve skutečnosti zvyšuje kvalitu každé minuty, kterou strávíme s otevřenýma očima.

Většina naší společnosti však v dnešní době stále podléhá kolektivní mylné představě, že spánek je jednoduše ztracený čas, který bychom mohli věnovat něčemu jinému, že ze spánku můžeme donekonečna libovolně ukrajovat, abychom dostáli našim čím dál rušnějším životům a přecpanějším seznamům úkolů. Tato mylná představa se odráží ve frázi „vyspím se až v hrobě“, jež zaplavila veřejné povědomí a pronikla například i do hitu od skupiny Bon Jovi, alba zesnulého rockera Warrena Zevona nebo do detektivky v hlavní roli s Clivem Owenem. Všude, kam se podíváte, je nedostatek spánku idealizován a oslavován: ne nadarmo tak často slýcháme, že spánek je ztráta času. Výmluvná je i anglická verze úsloví „dát si dvacet“ neboli „catch a few z’s“, kdy je k vyjádření poslední věci na našem seznamu kulturně sdílených priorit použito poslední písmeno abecedy. Spojení velmi pomýlené definice toho, co v dnešním světě znamená být úspěšný – totiž že úspěchu lze dosáhnout pouze prostřednictvím vyhoření a stresu – a všech rozptýlení a pokušení světa nepřetržitě připojeného na internet ohrozilo náš spánek jako dosud nic jiného.

Konec ukázky

Table of Contents

Obálka

Titulní strana

Tiráž

Úvod

Část první: BUDÍČEK

1. Současná spánková krize

Část druhá: JAK DÁL

Přílohy