Pravdivá pohádka

o psím životě

a o psancích v Itálii.

Také o tom, jak vás

italský corso pes

může zruinovat,

připravit vás

o přítele a úplně

změnit váš život...

Jak jinak než

k lepšímu!

Lucie Hušková

(ukázka)

Ike

můj italský corso pes

aneb psí život v Itálii

Podoba s opravdovými liškami, podvraťáky,

zajíčky, ovcemi, ještěrkami, kudlankami

a vlky či událostmi je čistě náhodná, jelikož Gino

je tak dokonalý, že vlastně neexistuje…

Věnováno mojí milované Valentýnce a mojí

mamince Evě, přestože stejnou láskou miluji

i celý zbytek mé nejbližší rodiny

Copyright © Lucie Hušková, 2017

Copyright © Práh, 2017

ISBN 978-80-7252-697-0

I.

Italská spisovatelka světového formátu Natalie Ginzburg se v jednom svém románu svěřuje: „Když jsem psala Tak tomu bylo, připadala jsem si nešťastná a bez sil.“ Myslím, že něco podobného jsem cítila já, když jsem psala tuto knihu, a zdálo se mi neskutečné, že se v takovém rozpoložení duše pokouším o humoristické povídání o psím životě v Itálii očima corsího štěňátka. Pokud se snažíte vtipkovat, když byste nejraději brečeli, samozřejmě z toho nemůže vyjít nic jiného než náš typický slovanský smích skrz slzy, přestože máte tu nejlepší vůli dodržet všechna pravidla odstupu a nadhledu, která by se při kreativním psaní dodržovat měla.

Jisté je, že jsem se do onoho stavu nedostala kvůli našemu novému psímu přírůstku a že za vše mohl PAS (parental alienation syndrome) a ne PES, přestože jsem přesvědčena, že všichni Beethoveni, Marleyové a Fíkové, o kterých byly natočeny filmy a kreslené večerníčky, byli proti němu úplní břídilové, ale to už bych předbíhala vyprávění.

Byla jsem na dně a důvodem bylo mé zpackané manželství a následovný bis neboli druhá entita v pořadí s tou samou inženýrskou fakultou, jelikož jsem si po rozluce v tom všem zmatku a spěchu nestačila přečíst Inženýři nežijí, ale fungují, kde, jak jsem později pochopila, autor nemusel ani dodávat, že většinou už tak nefungují vztahy s nimi. Je to asi tím, že čtení krásné literatury kromě toho, že snižuje stres až o šedesát procent a zvyšuje sebevědomí, zvyšuje také podstatně empatii a schopnost soužití s partnerem. A italští inženýři, se kterými jsem osobně přišla do styku, četli jen knihy o umělých mozcích a vztazích řízených PNL, tj. neurolingvistickým programováním. Navíc byli ovlivněni osobitým italským modelem patriarchátu a frustrovanými maminkami, které ale zdaleka nebyly ženami v domácnosti, takže když teď nad vším zpětně uvažuji, je mi jasné, že za to fungování vlastně ani nemohli.

Tato laskavá kritika se samozřejmě nevztahuje na české inženýry, tedy alespoň ne na mého milovaného tatínka, díky jehož výchově a povahovým vlastnostem jsem zde byla schopná doposud přežít. Ani na mého spoluautora česko-italské konverzace, kamaráda a kolegu profesionála Honzu Culku, jehož akademické tituly nebudu vyjmenovávat, protože je skromný a já jsem líná, a který po mně ochotně přečetl a poupravil mou místy poitalštěnou češtinu a prohlásil, že kniha je zábavná. A pokud to tedy nebylo díky mým neologismům, jsem mu nesmírně vděčná, protože mé mamince dílo přišlo spíš k pláči. Jelikož jsem ale sama přesvědčena, že kniha by měla buď rozesmát, nebo dojmout, účel je snad splněn, přestože jsem o výsledku měla dost velké pochybnosti.

Touto zmínkou o účelu mi na mysl znovu přišla Natalie Ginzburg, která ve svém Tak tomu bylo také tvrdí, že nesmíte psát s určitým cílem. Já jsem ale přesvědčena (a nemám to ze své hlavy), že je potřeba vědět, proč píšete. V době, kdy jsem psala tuto knihu, jsem už měla napsány dva detektivní romány pro ženy (pod pseudonymem), ke kterým jsem konečně našla odvážného italského nakladatele (gratis) a které žánrově odpovídaly mnohem lépe mé mizerné situaci, a připadalo mi, podobně jako Emmanueli Carrèremu, že jsem se konečně našla. S tím rozdílem, že známý francouzský spisovatel a režisér napsal v první osobě ve svém D’autres vies que la mienne o cizích životech a já jsem psala ve třetí o svém.

Když jsme si ale domů přinesli Ika, cítila jsem potřebu být spontánní a nemuset se bát. Potřebu psát o této krásné psí rase a krásné zemi, ze které pochází, přestože obě mohou být zdrojem obrovských problémů v jazyce, který je mou mateřštinou, přestože jeho vyjadřovací schopnost je teď už poznamenaná bilingvismem. Krátce řečeno zvolila jsem češtinu, aby mne žádný italský inženýr nemohl kontrolovat, pokud tedy nebudu mít zase smůlu a kniha nebude přeložena do italštiny, nebo angličtiny – do jazyků, které italští inženýři většinou ovládají.

Cílem tedy není ani reklama ani odrazování od této úžasné, ale komplikované rasy, jakou bezesporu corso pes je, nebo hanění či chválení země krásné, ale rozporuplné, jakou Itálie je. Obě, navzdory těžkostem, mají schopnost se vám dostat pod kůži a představit si život bez nich, když je poznáte, je těžké. Účelem tohoto vyprávění je dodat ne úplně šťastnému čtenáři odvahy a sebevědomí a připomenout mu slova jedné skvělé písničky od Dire Straits:

Proč se trápit?

Až přejde bolest, měl by ses zase znovu smát

Po dešti mělo by slunce znovu hřát

Tak tomu (vždy) bylo…

Radši si kup corso psa

„Když nejsem úspěšná já, tak musí být úspěšný můj pes,“ prohlásila jsem trochu naivně a trochu optimisticky, zatímco jsem se snažila elegantně si očistit lodičku od štěněcího štěstíčka. To byl taky nápad vzít si do chovné stanice v lese takovéhle boty.

„U nás v Čechách se říká, že šlápnout do hovínka nosí štěstí,“ pokusila jsem se roztomile prolomit ledy. Nebyla to přece moje vina, že štěňata měla kolem výběhu, v rozvinuté a bohaté Lombardii, trochu naděláno. Jsem typická oběť domácího násilí, mám neustálý pocit, že se za všechno musím omlouvat, přestože jsem nic neudělala...

„To se začalo říkat tam, kde lidský bestie pokládaly pozemní miny. Nejjistější způsob, jak na ně nešlápnout, bylo chodit po zvířecím trusu. Teď už to nikoho nezajímá, zbyla nám jen víra, že sračky nosí štěstí,“ vysvětlil mi chovatel zasvěceně a, jak se mi zdálo, trochu nevrle. Evidentně ve mně v mých teď už čtyřiceti neviděl žádnou milf, mimochodem k nemalé hrdosti mých dvou dospívajících dětí. Být maminkou milf v Itálii není žádná rarita.

To bude zase lepší, řekla by moje maminka, která neumí anglicky a pravděpodobně neví, že to neznamená milá mamka v šišlavém podání, ale matka, se kterou bych si to rád rozdal.

„Poslyšte, pokud proti mně něco máte, řekněte mi to na rovinu, nechci, abyste mi dal špatné štěně, mám ho pro děti.“

Mohla jsem si to odpustit. Každý chce většinou štěně pro děti, nebo protože je mít nemůže...

„Kolik je dětem?“ otázal se zaujatě, navzdory mé obavě.

„Dětem je šestnáct.“ A kdybych si před sedmnácti lety nevzala italské zvíře, tak by si teď kupovaly psa v Čechách. Ale to jsem si nechala pro sebe, vždycky si takové věci nechávám pro sebe... Naučila jsem se to v Itálii.

Itálie je krásná země, která dala světu významné umělce, myslitele a vědce. Je tradičně zemí malých a středních podnikatelů pověstných nápaditostí, elegancí, zručností a talentem. Architektura ani příroda země, která se sama tituluje Bel Paese, nemá zapotřebí příliš velké reklamy. Itálie má tedy vše a může to nabídnout, jen je potřeba vědět, jak se k tomu dostat a jak s tím zacházet.

Za poslední článek mi noviny zase nezaplatily. Píšu pro jeden online portál, neplatí, jako v dnešní době téměř každý. K tomu si přivydělávám soukromými lekcemi, o ně se v Itálii žádný finanční úřad nezajímá, můžete jich dávat, kolik jen seženete. Naopak poslední dobře placený překlad, který ještě musím přiznat, jsem měla v létě, před dvěma měsíci.

Itálie má tedy vše a může to nabídnout, jen je potřeba vědět, jak se k tomu dostat a jak s tím zacházet.

„Slyšela jste v televizi tu písničku: Příteli, předsedo vlády, neověřuj naše DIČI, mysli jako tvůj předchůdce radši pořád jen na PIČ...?“ zavedl chovatel řeč na politiku, aby mě pobavil. Zřejmě záměrně, než se budeme muset nevyhnutelně bavit o ceně štěněte. Já jsem se na to, kolik bude stát, neptala. Jednak se hned ptát nemáte a pak jsem byla jako ochromená z plyšového hemžení kolem mých nohou. Ta přátelská a směšná zlatíčka přece nemohou vyrůst v obávané molossy corso psy, přičemž corso nemá nic společného s Korsikou, ale znamená v jižanském dialektu co jiného než silný a mohutný.

Než jsem se sem jela podívat, obtelefonovala jsem sedm jiných chovných stanic. Ceny se výrazně lišily a převážně se mi zdály dost vysoké. Jedna milovnice plemene dokonce požadovala za štěně čtyři tisíce euro. Carlo o ceně nemluvil.

„Ne, ne, nějak mi to uniklo...,“ odpověděla jsem víc unaveně, než jsem chtěla, a napadlo mne: Bez štěněte neodejdu. Děti se tak těší. Pes je ta nejlepší psychoterapie. Zvíře do vás, na rozdíl od psychoterapeuta, nikdy nic špatného projikovat nemůže.

„Mě moc pobavila,“ rozzářil se chovatel. „Moc vtipná písnička, ale jestli to takhle půjde dál, tak to tady budu muset zavřít.“ Vrátil se do reality. „Škoda, protože moji psi vyhrávají téměř všechno. Takže dětem je šestnáct... To je na corso psa výborný věk, přestože někteří chovatelé tvrdí, že se hodí i k miminům, to je ale jen reklama. Na tohodle psa musíte mít čas. Znáte rasu?“

„Moc ne,“ odpověděla jsem, „stihla jsem si přečíst něco o původu plemene. Původně jsem chtěla ridgebacka. Tedy, děti ho chtěly. Ale v Itálii je málo chovných stanic a nechtěla jsem riskovat, že je třeba kříží mezi sebou, aby neměli nemoci, víte? Corso pes, jak jsem zjistila, je zde naopak velice rozšířený a je z čeho vybírat. Vím, že v případě tohoto plemene je velice důležitý výběr dobrého chovatele, kvůli psychice jedince.“

Štěňátka na mě udiveně zírala. Byla zvědavá, co hloupého ze mě ještě vypadne. Aha, tak ona chtěla ridgebacka a přijela si vybrat chovatele. Připadala jsem si jako úplný idiot. Ital se znovu rozesmál.

„Jmenuji se Giuseppe, po telefonu jste mluvila s bratrem. Ano, cane corso je naše prastaré italské plemeno, které bohužel před pár desítkami let téměř vyhynulo. Jsme na něj velmi hrdí, odjakživa chránil člověka. Ptal jsem se, kolik je dětem, protože na něj musíte mít čas. Musíte ho vychovávat jako dítě, důsledně, spravedlivě a vlídně. Nesmíte si myslet, že když někdy vypadá jako bulík, nic nechápe. Chápe všechno. Od malička všechno vidí, všechno posuzuje a nic nezapomíná. Je to pes psycholog. Já osobně doporučuji fenku. Dá víc po citové stránce a navíc se lépe ovládá a je méně dominantní. Ale nejvíc se teď prodávají psi, jednobarevní. Skoro každý chce černého. Je to otázka módy.“

Giuseppe mluvil a mluvil a dobře se to poslouchalo. A já jsem se postupně uklidňovala a přestala jsem nervózně šoupat špinavou botou o trávu a myslet na to, kolik bude štěně stát. A na to, že za chvíli bude zima, složenky za plyn na krku, a že můj život je jeden velký problém... Mysli jako tvůj předchůdce radši pořád jen na PIČ... Nebo si radši kup corso psa... černého!

Létající telátko

Než se rozhodnete koupit si půvabné štěňátko corso psa, měli byste si uvědomit, s kým žijete a s kým budete chtít žít, až se vám štěňátko přes noc přemění v supervýkonný bojový letoun.

Cane corso je přímý potomek římského canis pugnax neboli mýtického molossa, jeho takzvané lehčí verze. Ale srážka s takovým šestiměsíčním „telátkem“ může mít za následek měsíční pracovní neschopenku.

„Jak se vám to prosím vás stalo?“ otázal se Valerij, starší ruský lékař, který v Moskvě zřejmě vyučoval na Univerzitě I. M. Sečenova a teď si tady v Miláně ničí zdraví, sice v prestižní nemocnici, ale na pohotovosti.

„Na pohotovosti se střídají lékaři z celé nemocnice. San Raffaele je nejlepší klinika v celém Miláně. Když bývalého premiéra zasáhla dómská Madonka do obličeje, přivezli ho sem,“ vysvětlil mi můj přítel.

S tím rozdílem, že já jsem v čekárně proseděla šest hodin s bolestmi, zatímco premiér šel na řadu hned. Asi proto, že Madonce okamžitě odpustil, jak sám prohlásil. La mamma è sempre la mamma. Ale raději jsem mlčela, abychom se nehádali.

„Běžela jsem a brkla jsem o psa,“ odpověděla jsem naopak pravdivě a s úsměvem malému modrookému lékaři. Valerij povytáhl udiveně obočí.

„O corso psa,“ upřesnila jsem. „Je mu šest měsíců.“

„Chcete infuzi proti bolesti?“ zeptal se, zatímco si se zájmem prohlížel rentgenové snímky.

Pokud vás tedy taková bezvýznamná epizodka neodradí a dál telátko milujete navzdory ortopedickému límci a vyhlídce na neplacené lázně (v době, kdy už jsou všichni neurotičtí a citově oploštělí, je opravdová úleva moci si přiložit ucho na milující tlamičku, která vypadá jako blahobytný roh opěradla černého ředitelského křesla), musíte se smířit s tím, že pokud telátko právě nespí, létá.

Hop a skok a už je na (vašem) psacím stole a pije z hrníčku (vaše) kafíčko s mlékem. Hop a už je na stolku s novou širokoúhlou plochou obrazovkou a snaží se z ní vyškrábat sympatického bratříčka, který jako by mu z oka vypadl. Hop a už je na dřevěném solitéru po tetičce, za kterým o Vánocích jídávalo dvanáct lidí.

Tam se uklidní, protože cítí energii starých dobrých časů a ne téhle hloupé, uspěchané doby, a pohodlně se natáhne, protože on se tam při své flegmatické a vroucí povaze náramně hodí.

Všechny příručky a chovatelé vám určitě poradí, že první věc, kterou musíte připravit novému přírůstku do rodiny, je útulný a chráněný koutek s pěkným vysokým polštářem, protože telátku by se mohly vytvořit proleženiny a „mozoly“ a vy ho přece chcete vodit na výstavy...

Určitě to tak je, ale corso pes je Ital a tedy exhibicionista a macho a sám si vybere postel, do které chce líhat, nebo si jich vybere i víc. S věkem se to většinou srovná, a pokud bude postel pohodlná, vrátí se do té, kam původně patřil. Takže si nedělejte starosti.

Naše telátko si vybralo nový světlý kožený gauč, ten nejdražší, který jsme si mohli dovolit. Můj přítel miluje kožené značkové sedačky, dodávají mu pocit sebevědomí a sociální jistoty. V naději, že telátko změní názor, jsme položili (jeho) psí postýlku (velikosti matrace klasických rozměrů) vedle honosného gauče (corso pes není žádný stafordšírský bulteriér a má neustálou potřebu lidské společnosti), ale nebylo to nic platné.

Ike (tak se telátko jmenuje) se už rozhodl: buď mi necháte gauč, nebo s vámi budu spát v posteli, anebo se nevyspíte.

Když si umane fňukat takové létající telátko, je to na pováženou. Nesmělé knikání, které vás sice bude dráždit, ale se špunty v uších se dá vydržet, se pomalu může vystupňovat na strhující sílu barytonu hodného Friedricha Schorra. Navíc má telátko vyvinutý hudební sluch do té míry, že když se rozhodnete si trošku zarelaxovat u počítače, nebo při stereu s vážnou hudbou, určitě půjde a ukousne těsně u zásuvky šňůru, protože z ní vycházejí zvuky, které vy, protože jste jen člověk, slyšet nemůžete, ale ruší vám společný cenný zážitek ve dvou.

Corso pes může být silně přitahován technologií. Obzvlášť když váš skvělý tatínek je inženýr, váš manžel, který sice za nic nestál, byl taky a je jím i váš přítel, o kterém se snažíte sebe samu za každou cenu přesvědčit, že za něco stát musí. Máte to automaticky v horoskopu: i váš corso pes bude trochu inženýr. Bude milovat vše, co má nějakou baterii nebo jiný zdroj světla či energie. Bude tím neodolatelně přitahován, a hlavně se to bude snažit zdokonalit. Pokud nejdete s dobou, nebo si to nemůžete dovolit a vaše děti ještě nemají nejnovější verzi iPhonu. Takové šestiměsíční telátko, v našem případě Ike, vám ze soucitu a s porozuměním lehce přemění překonaný model Samsungu vaší milované holčičky v nový IkePhone 1. Bude ho mít hotový za pár vteřin a vy budete mít opravdu velikou radost. Vánoce jsou na krku a vy jste třeba ještě na žádné dárky pro děti nemysleli, protože máte depresi z krize a z telátka.

Samozřejmě, že musíte telátku vysvětlit, že takhle by to nešlo. Nejvhodnější je mu říct suše a důrazně ne, nebo nesmíš. Rozhodně se na něj nesnažte křičet, to telátka moc ráda nemají, a navíc to k ničemu není: telátko se vám v momentě přemění v tvrdohlavého mezka.

Vysvětlete mu raději laskavým hlasem, že víte, že jeho záliba v elektrotechnice by ho zdeformovala (jako jisté inženýry) natolik, že by už nežil, ale jen fungoval. A že by se váš dům mohl časem přeměnit v čistě ekologické bydlení. A to by nebylo dobré ani pro něho. Nemůžete přece každý den (obzvlášť když vám vše kontroluje nový technický premiér vlády) kupovat nové šňůry, nabíječky a kabely, foťáky, mobily a televize. Čím byste ho pak fotili? A na co by se díval?

Telátko, které si vás zpovzdálí prohlíží jako divoká skalní koza, to dost rychle pochopí, jenže nastane jiný problém. Pokud vám váš zvěrolékař doporučil, že po šestém měsíci byste měli přejít na dvě dávky krmení denně o hmotnosti 600 – 650 g kvůli kyčlím, tak on si to rozhodně nemyslí. Jeho nejoblíbenější činností je drcení čehokoli, co se mu zdá být poživatelné (a to je téměř všechno, co máte doma), a pokud to poživatelné není, vyzvrací to...

„Co mu dávate?“ zeptala se neutrálním tónem má oblíbená zvěrolékařka. Cítím k ní náklonost, protože podezřívám jejího manžela, kolegu a společníka, že ji podvádí. Po dvaceti letech života v Itálii na to mám nos.

„Ráno granule, co jsem si přivezla od chovatele (teď právě došly, ale bojím se to přiznat), v poledne a večer kuřecí maso s rýží.“

„Jenom?“

„Né, míchám do toho zeleninu a trochu olivového oleje,“ dodám rychle.

„Dávejte mu za odměnu jablka a mrkve, jsou dobré na zuby. Ty umělé kosti, co prodávají, mu nekupujte, je to strašné svinstvo, plné lepidla. Je to jen byznys. Ten průjem má z toho,“ zasáhne do rozhovoru manžel a společník. Je mi to jasné, je to kurevník.

Z veterinární kliniky se vracím s pytlem léčivých granulí za osmdesát euro. Prohlídku mi paní veterinářka nepočítala, protože jsem nekoketovala s manželem. Mimochodem, nikdy s nikým nekoketuji. Je z toho v Itálii míň výhod, než by se vám mohlo zdát, pokud ovšem nemáte silné nervy a nejdete si tvrdě za svým cílem.

I like Ike

„Proč zrovna Ike?“ zeptal se můj přítel.

„I like Ike!“ odpověděla jsem laskavě. Vždycky jsem laskavá. Když se pokoušíte o vážný vztah s dvěma dětmi, musíte taková být. „Heslo: I’m madly for Adlai moc voličů nepřesvědčilo,“ dodám vtipně.

Jak se dalo bohužel čekat, mého italského přítele by mým českým prostřednictvím nepřesvědčil žádný americký výmysl. Zbožňuje Ameriku a věří všemu, co slyší v práci a v televizi, a nikdy se nesměje ničemu, co mu řeknu já. Občas ale propukne ve výbuch smíchu (zatímco s ním mluvím), když si vzpomene na něco, co mu vyprávěl někdo jiný. I like Ike byl slogan, se kterým Eisenhower vyhrál volební prezidentský program v dvaapadesátém.

„Proč zrovna Ike?“ trvá na svém. „Proč zrovna Ike mi má zničit můj život s tebou?“

Mělo by mi stačit, že ho nazývá jménem a nemluví o něm jako o psovi. Je jasné, že k němu má citový vztah. Vždycky jsem chtěla chlapa, který by měl rád zvířata. Nevím ale, zda má rád mě.

Protože s ním budu vyhrávat všechny výstavy a všechno to, co ti zničil, se ti vrátí, až s ním začnu krýt. Myslím si, ale odpovím něco jiného…

Když něco chcete, musíte tomu věřit. Není pravda, že pokud dáte přednost psovi před fenou, bude se jednat o jistou investici. Je fakt, že ti, kdo mají obýváky vytapetované diplomy a poličky přeplněné poháry, jsou natolik vyhledáváni, že jim krytí zajistí slušný vedlejší příjem. Ale je to asi tak pravděpodobné, jako že vyhrajete v loterii.

Když něco chcete, musíte tomu věřit. A mít někoho, kdo věří ve vás a pokud možno vám pomůže… Pravděpodobně zde nezáleží ani na národnosti ani na mentalitě.

„Mami, co to tady dělá?“ ukázal mi můj šest-náctiletý syn štítivě moje použité spodní kalhotky, které právě vylovil z tašky plné starých učebnic. Zítra je chce zanést do Libraccia, obchodu s použitými texty. Zrudnu.

Table of Contents

I.

Radši si kup corso psa

Létající telátko

I like Ike