Jeanne Saferová

zlatý

kondom

úvahy o lásce

ztracené a nalezené (ukážka)

Copyright © 2016 by Jeanne Safer

All rights reserved.

Translation © Denisa Šmejkalová, 2017

ISBN 978-80-7252-670-3

Věnováno Terrymu Lauglinovi, mému trenérovi,

příteli a inspirátorovi.

Poznámka autorky

Jména a osobní údaje většiny zpovídaných osob,

mých pacientů i známých, o nichž se v této knize vypráví,

byla změněna.

ÚVOD

Zase další kniha o lásce? Žádná emoce nikdy neohromovala, nemátla, neničila a neinspirovala lidstvo více než tato a žádná nebyla podrobena tak důkladnému zkoumání. Přesto věřím, že milující lidé, jejichž intimní vyjádření najdete na následujících stranách, mohou do této debaty něčím jedinečným ještě přispět.

Já do tohoto znepokojujícího tématu vnáším zase jiný pohled – čtyřicet let pracuji jako psychoanalytička, věnuji se výzkumu a vyučuji interpretaci snů a celou tuto dobu jsem svědkem přísně soukromého úsilí mých klientů, kteří by ve svém životě chtěli dát vzniknout opravdové lásce, snažím se jim jejich situaci usnadnit a pomáhám jim pochopit, proč se jim láska dosud vyhýbala. Kromě toho už šest desetiletí tento boj sama svádím a zlatý kondom z názvu knihy sehrál hlavní roli v mém vlastním příběhu vášnivé a sužující lásky, kterou jsem prožila ve věku devatenácti let.

Jedna poznámka k tomu, které druhy lásky se do mého užšího výběru dostaly a které ne: Dospělosti se dotýkám jen okrajově, a pokud jde o masochismus, zajímá mě pouze jeho emocionální podoba jakožto velmi důležitá součást chorobné a neopětované touhy, nikoli momentálně módní sadomasochistické sexuální praktiky. Zkoumám i vztahy, jimiž se studie věnované lásce obvykle nezabývají – přátelství, které nám přináší nespokojenost, a také jemné, často skryté citové vazby mezi učiteli a jejich chráněnci nebo mezi pacienty a jejich terapeuty. Jsem totiž přesvědčená, že s klasickou představou vášnivé lásky mají společného více, než si většina lidí uvědomuje. Právě pochopení toho, jak blízko k sobě má důvěrné přátelství a sexuální touha, mě ve skutečnosti inspirovalo k napsání této knihy.

Temné stránce lásky – posedlosti, zradě, pomstě a neopětované touze – věnuji velkou pozornost, protože tyto trýznivé zkušenosti jsou něčím naprosto běžným, v životě se jim vyhne jen málokdo, a nikomu z nás tudíž neuškodí, když jim lépe porozumí. Obzvlášť mě fascinuje určující vliv, který má minulost na přítomnost, důvody, proč se zamilováváme do těch, do nichž se zamilováváme, a ze všeho nejvíce to, jak se člověk, jehož – stejně jako mě – zpočátku přitahovali vždy jen ty „nesprávné“ objekty, z utrpení pramenícího z lásky k lidem, kteří mu nejsou schopni jeho city oplácet, dokáže vymanit.

Ráda bych také vzdala hold druhům lásky, jež mám nejraději – lásce přicházející v pozdějších etapách života; lásce, která je silnější než konflikt a životní těžkosti; lásce, která žije dál i po smrti milované bytosti; a té, která znovu povstane z trosek, jež zůstaly po zradě a opuštění.

Najdete zde výsledky těch nejnovějších i časem prověřených výzkumů zabývajících se láskou z vědeckého a psychologického pohledu, většinou z pera mých oblíbených odborníků na teorii psychoanalýzy, a rovněž má vlastní klinická zjištění a vysvětlení fascinujících a sugestivních snů, jež se zdály zamilovaným.

Tři části této knihy sledují osu, na jejímž počátku stojí láska trýznivá, uprostřed láska, která přináší stejně bolesti jako potěšení, a na konci ta, díky níž stojí za to žít. Zjistíte, že lidé středního věku i ti ještě starší mohou milovat stejně vášnivě jako ti mladí – a navíc často moudřeji.

Čím mě upoutaly právě příběhy, které jsem se zde rozhodla vyprávět? Mnohé jsou kuriózní, nečekané a překvapující. Mimo jiné se setkáte se ženou, jež se své sokyni pomstila tím, že neobvyklým způsobem použila rozsekanou tilápii; s mužem, který nikdy nedovolil sám sobě milovat jinou živou bytost včetně svého psa; s producentem, jenž lásku poprvé našel až v šestapadesáti letech; se spisovatelkou, kterou v době dospívání zradila kamarádka a ona se poté rozhodla zříci se přátelství už nadosmrti; s manažerkou, jež se přiznává k tomu, že v mládí toužila po přitažlivém uživateli heroinu; nebo s krásnou a okouzlující internetovou stalkerkou.

I ty nejvíce zničující vztahy jsou v této knize ukázány s určitou dávkou optimismu, plynoucího z mých dlouholetých odborných zkušeností se zamilovanými. Jsem přesvědčená, že pochopení osvobozuje a že lidé díky němu nejsou odsouzeni slepě opakovat své bolestné chyby stále dokola.

Na světě není nic, co by bylo více vzrušující, strašlivější nebo komplikovanější než láska a všechny její podoby. Doufám, že tyto úvahy osvětlí i vaše vlastní milostné zkušenosti.

část I.

beznadějná láska

⁄ 1 JAK OPUSTIT NEMILUJÍCÍ MILENCE A NEPŘÁTELSKÉ PŘÁTELE

Žena, která kdysi bývala mou nejbližší a nejdůvěrnější přítelkyní, mi zčistajasna zanechala v hlasové schránce vzkaz, že leží v nemocnici. Nemluvily jsme spolu dva roky. Po několika dnech rozrušeného přemítání jsem se rozhodla, že jí zpátky nezavolám.

Byla to jedna z  nejtěžších a zároveň nejrozumnějších věcí, které jsem kdy udělala.

Nejdříve jsem byla potěšená – a to dokonce velmi –, že zase slyším její hlas a své jméno vyřčené jejími ústy. „Ahoj, Jeanne,“ řekla a lehce afektovaným tónem, který – jak jsem si pamatovala – používala vždycky, když nebyla ve své kůži, mi sdělila, kde se nachází. „Dělají mi nějaká vyšetření – magnetickou rezonanci a tak. Myslím, že mi nic není. Probereme to o víkendu.“ Měla jsem nutkání se s ní okamžitě spojit, ale něco v té zprávě a ve způsobu, jakým mi ji doručila, to, co řekla, i to, co říct opomněla, způsobilo, že jsem zaváhala.

Až příliš jasně jsem si pamatovala náš poslední, dva roky starý rozhovor. Tehdy hovořila tímtéž tónem. Ten, kdo ležel v nemocnici, jsem ale byla já. Už celý měsíc, s nebezpečnou, i když léčitelnou formou leukemie. Zoufale jsem toužila po její společnosti a něčem poživatelném k jídlu, a tak jsem jí v hlasové schránce nechala prosebný vzkaz, aby se za mnou zastavila. Ona ale nepřišla, nezavolala mi, ani mi nic neposlala. V jednu z nejtemnějších nocí mého života mě opustila. Ozvala se až za dva dny s chabou výmluvou (byl šílený provoz a to nemocniční jídlo přece nemůže být zase tak strašné – jako by právě tohle bylo to hlavní). Její hlas zněl prázdně a vyhýbavě, jako by to ani nebyla ona a jako by měla pocit, že se musí bránit. Rozhovor ukončila, jak nejrychleji to šlo. Slíbila, že mi to později vysvětlí, ale už mi nikdy nezavolala.

„Proč bys jí proboha měla volat?“ prohlásil můj muž, který celý tento příběh znal a byl očitým svědkem jak našeho dlouholetého důvěrného vztahu, tak i jeho náhlého konce. „Buď opatrná.“ Znělo to tak stroze, definitivně a nebyla v tom žádná naděje. Jeho slova mě rozrušila a vyděsila, protože jsem si nepřála, aby jeho úsudek byl správný. Dostala jsem šanci získat zpět tu, s níž jsem si rozuměla nejvíce na světě, a to ve chvíli, kdy jsem se domnívala, že jsem ji už navždy ztratila.

Než zmizela, byly jsme více než dvacet let důvěrnými přítelkyněmi a kolegyněmi. Byly jsme jedna druhé životní oporou. Věděla o mně více než já sama a nikdy jsem nepoznala člověka, který by byl štědřejší, jenž by se dokázal více radovat z úspěchů přátel a lépe druhého utěšit v těžkých okamžicích. Byla mimořádně inteligentní, sarkastická a bystrá a milovala jsem na ní i to, že nebyla ochotná ztrácet čas s hlupáky. Rozhovory s ní pro mě byly povzbuzením i útěchou. „S nikým jsem si nikdy nepopovídala tak jako s tebou,“ řekla mi jednou a já jsem to cítila stejně. Ale ještě předtím, než mě opustila, začala se v důsledku své dlouhodobé manželské krize čím dál více soustředit jen sama na sebe a vyžadovala poměrně dost pozornosti. A já jsem postupem času v našich rozhovorech začala postrádat vzájemnost. Také byla čím dál prchlivější a já, která jsem byla pyšná na to, že problémy ve vztazích řeším, jsem nikdy nenašla odvahu dát najevo svou rostoucí nespokojenost, protože jsem se obávala následků její nelibosti.

Navzdory tomu, jak ošklivě se zachovala, mi chyběla tolik, že jsem nebyla ochotná se jí vzdát a různě jsem ji omlouvala ve snaze najít pro ten dvacetisekundový vzkaz to nejlepší možné vysvětlení: jistěže na mě nezapomněla. Snaží se se mnou spojit a najít u mě v těžké chvíli pomoc. Možná skutečně cítila všechno to, v co jsem doufala, jenom to nedokázala vyjádřit slovy. A když se ocitla v nemocnici, nemohla si na mě nevzpomenout. Možná pochopila, jak jsem se tehdy cítila, bylo jí líto, co udělala, a chtěla to nějak odčinit. Muselo být pro ni těžké odhodlat se a vytočit mé číslo – koneckonců riskovala, že ten telefon zvednu a ona bude muset vysvětlovat. Byla jsem ráda, že jsem ho nezvedla, protože kdybych na to nebyla připravená, určitě bych podlehla okamžitému popudu a hned bych se k něčemu zavázala, i když by to jediné, co by ode mě chtěla, byla nějaká rada. Neměla bych jí ale po dvaceti letech vzájemné blízkosti dát alespoň šanci, ocenit její snahu a poslat jí krátký e-mail, zeptat se, o čem se mnou chtěla mluvit?

Nebyla jsem schopná okamžitě rozpoznat pravý význam té zprávy: byl to drzý a egocentrický projev osoby, která si na mě vzpomněla jenom proto, aby mě využila. Potřebovala podporu, pozornost a odbornou radu – tedy to, co jsem jí dříve často poskytovala. V jejím hlase ani slovech nebyla slyšet žádná empatie ani omluva. Nijak nepřemýšlela o tom, jak mi asi bude, když mi s dvouletým zpožděním zavolá, a navíc jenom proto, že mě potřebuje, protože má teď problémy sama. Osoba, která mi zanechala tento vzkaz, se – bez ohledu na to, co pro mě kdysi znamenala – už nemůže nijak ospravedlnit a už nikdy se nemůže znovu stát mou skutečnou a důvěryhodnou přítelkyní. Pomalu mi docházelo, že ta, kterou jsem chtěla vrátit do svého života, už mnoho let neexistuje.

První rozumná myšlenka, která mě napadla, byla, že nebudu dělat nic, vyčkám a pořádně si to rozmyslím. Jestli měla upřímné úmysly a jestli jí na mně pořád záleží, určitě se ozve znovu. Její vzkaz jsem si poslechla ještě dvakrát a přehrála jsem ho i svému muži, abych se ujistila, že tomu rozumím správně. Připadalo mi, že je toho v sázce příliš mnoho, a to mě nutilo k opatrnosti. Jeden chybný krůček, a ona mi možná zmizí navždy. Měla jsem pocit, že osud našeho vztahu je zcela v mých rukou, a už jen fakt, že mě tohle napadlo, mě měl varovat před tím, jak je to celé nebezpečné.

Potom se mi do hlavy vloudily dvě písničky. Přistihla jsem se, jak si je nahlas a stále dokola pobrukuji. Když jsem tak chodila po bytě a zvažovala, jaké mám možnosti, pořád jsem si zpívala „Cry me a river ...“. Hořký, sentimentální song Julie Londonové volně přecházel v „You’re No Good“ od Lindy Ronstadtové, neoficiální hymnu všech napravených masochistů i těch, kteří se napravit teprve snaží. Od sedmdesátých let jsem si na ni nevzpomněla a deklamovat její slova mi přinášelo opravdové uspokojení.

Proč ale, otázala jsem se najednou sama sebe, zpívám o tom, jak se vymanit z trýznivého milostného vztahu právě poté, co jsem si vyslechla záhadný vzkaz od své bývalé kamarádky? Bylo to proto, že její zpráva ve mně vyvolala úplně stejný psychický stav, který popisuje text písně – to ochromení, ta zoufalá snaha ovládat se, omlouvání toho, co se omluvit nedalo, ten strach, že se můžu dopustit chyby, která bude mít fatální důsledky, ten vztek, který jsem v sobě dusila.

Stejně chladný tón plný nezájmu jsem slyšela od prvního muže, který ve mně vzbudil pocit, že bez něj nemůžu žít. Studoval postgraduálně na jiné univerzitě a na té naší získal na nějakou dobu stipendium. Byl uhlazený, cynický, měl zlatavé vlasy a motorku – a já byla náruživá, osamělá, devatenáctiletá studentka druhého ročníku. Manželství mých rodičů se právě hroutilo a já jsem se u něj – neúspěšně – snažila najít útočiště. Udělala bych cokoli, aby mě chtěl, přestože jsem se na něj nemohla ani trochu spolehnout a přestože prohlásil, že by radši byl s bývalou přítelkyní, která žila v jiném státě. Tu poslední noc předtím, než z našeho města odjel navždy, jsem také proseděla u telefonu, který nikdy nezazvonil, a byla to nejtemnější noc v mém životě, tedy až do toho dne, kdy mě opustila má přítelkyně. Když ráno, těsně předtím, než se vytratil z mého života, konečně dorazil, aby se rozloučil, vysvětloval mi, aniž bych o to stála, že noc strávil utěšováním jiné ženy, jež se z jeho odchodu hroutila. Bez protestů a bez slz, které jsem potlačila silou vůle, jsem se od něj nechala políbit na rozloučenou a přislíbila mu, že zůstaneme v kontaktu.

Ale ani tahle událost nezlomila to kouzlo způsobující, že jsem po něm toužila. K mému údivu během následujícího roku skutečně psal a telefonoval, často proto, aby ode mě získal rady ohledně jiných žen a aby mi o svých potížích s nimi vyprávěl. „Ty jsi první člověk, kterému volám, když si potřebuju s někým popovídat,“ říkal a já jsem byla i přes to všechno potěšená, protože to znamenalo, že jsem pro něj důležitá – a stejně jsem reagovala, když o pár desítek let později v podstatě totéž prohlásila moje přítelkyně. Když se následující léto zastavil na krátkou návštěvu, přivítala jsem ho s pocitem, v němž se mísila pomstychtivost a vzrušení. A této chyby jsem se rozhodně nechtěla dopustit znovu, pokud šlo o mou přítelkyni.

Všechny ty roky dospělosti, ani moje dlouhá praxe v oboru psychoanalýzy, ani třiatřicet let manželství s mužem, jenž za mnou přicházel každý den, kdy jsem ležela v nemocnici, a který při mně stál i po všechny ostatní dny, neměly moc vysvobodit mě ze zajetí touhy, zoufalství, ponížení a zloby, do něhož mě uvrhl můj dávno ztracený milenec, kterého jsem pohřbila v roce 1967. Moje reakce na vzkaz přítelkyně mě katapultovala zpátky k němu a otevřela ránu, která se nikdy nezhojila a kterou jsem si stále nesla v sobě, aniž bych si to uvědomovala. Podstatu katastrofálního vztahu, který jsem prožila v mládí, jsem sice v hrubých rysech chápala, nikdy jsem však tuto zkušenost plně nezpracovala a zůstala ve mně jakožto skrytý a mnoho let nečinně dřímající vzorec, o němž jsem si myslela, že jsem se s ním již dávno vypořádala. To ovšem jen do chvíle, kdy jsem uslyšela její hlas, který ve mně vyvolal úplně stejný pocit.

Paralela mezi těmito dvěma osobami z opačných pólů mého života byla podivná, zároveň ale vrhala na věc nové světlo. Společným jmenovatelem těch dvou bylo, že mi oba připadali tak nepostradatelní, že jsem byla ochotná udělat cokoli, abych si je udržela, a to až do té míry, že jsem zavírala oči před věcmi, jež by racionálněji uvažujícího člověka vedly k tomu, aby vzal nohy na ramena. Zrada se na pohlaví neohlíží a sex je zde důležitým, nikoli nezbytným prvkem. Žena vám může ublížit úplně stejně jako muž a kamarádka úplně stejně jako milenec. Každý, kdo má pocit, že je pro vás nezbytný, má nad vámi moc, a vy se v zoufalství můžete dopouštět chování, které je vždy stejně sebezničující.

Masochismus ničí rovnost příležitostí a drobky ze stolu jsou stejné, ať vám je nabídne milovaná osoba, která vás políbí na víčka a pak se k vám otočí zády, anebo blízký přítel, který se tváří, jak jste pro něj důležití, ale když jde do tuhého, jako by se po něm slehla zem. Masochismus se může ukrývat za těmi nejpůvabnějšími maskami a může vás zlákat v kterémkoli věku, pokud jste díky svým životním zkušenostem k tomu náchylní. Pouta empatie mezi přáteli mohou být i v pozdních etapách života stejně ošidná a neodolatelná jako vášeň dospívajících a stejně povrchní jako krása. A na obojí je stejný lék: rychle pryč. Mně trvalo skoro půl století, než jsem si to uvědomila, a pouhé tři dny, než jsem to udělala.

⁄ 2 O LIDSKÉM OTROCTVÍ

Chorobná láska

Kouzlo nedosažitelného

Měl nádherné tělo (alespoň ona si to myslela) a vyznal se – nebo se to alespoň zdálo – ve své vlastní hlavě. Experimentoval s heroinem, který si píchal, a nikdy jí nezavolal, nýbrž si užíval s kteroukoli ženou, která byla právě po ruce. Všechny tyto vady by každého, kdo by do něj nebyl tak zblázněný, vyděsily a odradily, ale v očích naivní, snaživé a nejisté devatenáctileté dívky jsoucí v jeho područí mu ještě dodávaly na úžasnosti a přitažlivosti.

Pětapadesátiletý herec a bývalý lamač dívčích srdcí měl dosud krásné tělo i krásnou manželku, propadl ovšem lásce k rádoby režisérce, nejenom nádherné, ale také o polovinu mladší. Po skončení kratičkého vztahu o ni zoufale a neúspěšně usiloval ještě pět let, najezdil spousty kilometrů, aby ji alespoň na okamžik zahlédl, ohrožoval všechno, co mu bylo drahé, a všechny, na nichž mu záleželo. Svou emocionální pohodu vložil do jejích rukou, jež nebyly schopné ani ochotné o ni pečovat.

Byl atraktivní, všestranně nadaný, bylo mu dvacet let a považovali ho za hvězdu místní univerzity. Působil jako magnet na davy mladých žen, které toužily být jeho. Poslední dva roky na vysoké škole ale dobrovolně prožil v roli „milostného otroka“ dívky, jejíž tělo bylo sice rozkošné a sexy, ale která měla málokdy méně než dva další milence.

Byla to manažerka, něco přes čtyřicet, vřelá a temperamentní, měla dobré přátele a oči na ní mohl nechat nejeden inteligentní a úspěšný muž. Přesto ochromená a ztrápená trávila celé dny před monitorem počítače a tajně prohlížela příspěvky, umístěné na internet deprimovaným, nevzdělaným outsiderem, jenž jí připadal neskutečně žádoucí, třebaže jeho tělo mělo daleko k dokonalosti a jeho život byl značně neuspořádaný. Zůstala k němu připoutaná osm let, ačkoli i po rozvodu žil se svou bývalou manželkou a ačkoli jí ani nezavolal, aby se zeptal, jak jí je, když vážně onemocněla.

Proč?

Nejsou to jen mladí, kdo ztrácí čas a energii s takovýmito objekty touhy, neochotnými či neschopnými lásku oplácet. Lidé středního, a dokonce i staršího věku podléhají stejné čarovné moci. Tento nepříjemný stav je tak častý, že ho stěží můžeme pokládat za úchylku.[1] Ačkoli se chorobná láska stala zdrojem inspirace pro nejskvělejší díla světové literatury, hudby i výtvarného umění, představuje ta nejtrýznivější a nejneúprosnější muka, která zároveň patří k těm nejobtížněji překonatelným – především kvůli pocitu, že nad nimi nelze získat vědomou kontrolu. Usoužení zamilovaní pokoušejí i trpělivost těch, kteří je mají skutečně rádi, protože ve skutečnosti netouží po tom, aby jim od jejich utrpení někdo pomohl, jakkoli tvrdí, že se od něj chtějí osvobodit. Z této nemoci nechce být nikdo vyléčen.

Přestože chorobná láska způsobuje dalekosáhlé trápení, důvodem ke znepokojení a známkou hlubších psychických potíží je pouze tehdy, když přetrvává desítky let, pokud se při ní objevuje chorobné pronásledování (ať už fyzické nebo virtuální), sebedestruktivní chování, které je natolik závažné, že ohrožuje zdraví nebo schopnost po delší dobu fungovat, silná úzkost, deprese, sebevražedné myšlenky nebo činy, případně klamné myšlení.

Rozhovory s nešťastně zamilovanými, kteří se potýkají s chorobnou láskou, jsou děsivé. Jsou si podobné jako vejce vejci, přičemž věk a další okolnosti nehrají žádnou roli. Na jevišti nebo na plátnech kin je neopětovaná vášeň možná okouzlující, ale vyprávění těch, již se momentálně nacházejí v jejím zajetí, jsou nezáživně stereotypní. Stále dokola rozebírají přednosti či nedostatky milované osoby a podrobně popisují každé setkání s ní, ba i každičký neúspěšný pokus o setkání a také každé milování a každé významné i nepodstatné odmítnutí (nevzpomněla si na jeho narozeniny, přestože jí všemožně naznačoval, že je dnes slaví; celý týden jí neodpověděl na textovou zprávu, na níž si dala velmi záležet) – neboli mluví o věcech, které nikoho příliš nezajímají, tedy kromě nich samých. Jak se jim vůbec podaří udělat z takto atraktivního tématu šedou nudu? Kvůli tunelovému vidění ztrácejí schopnost vidět se zvnějšku a porozumět tomu, co prožívají. Celý svět se jim smrskne na pouhé dvě osoby, z nichž pouze jedna – ta, která je milována – má v rukou moc. Tato nespravedlnost přirozeně živí pocity roztrpčení a beznaděje, jež se závislá osoba neodvažuje dát najevo ze strachu, že si člověka, kterého k životu nutně potřebuje, ještě více znepřátelí. Nešťastní zamilovaní nejsou schopni správně analyzovat, co je příčinou jejich pocitů, nebo proč si vybrali toho, koho si vybrali, a nedokážou pochopit, proč objekt jejich touhy nereaguje tak, jak by chtěli. Vědí jen to, že je pro ně dotyčná osoba nepostradatelná a že bez ní bude jejich životu chybět radost a smysl. Jejich pohroužení do sebe samých je paradoxní, neboť oni sami jsou přesvědčeni, že myslí pouze na milovanou bytost, která jim uniká. Ten, kdo právě naplno prožívá marnou lásku, nikdy přesně neví, co se s ním děje. To pochopí až později – někdy až po několika desítkách let, kdy je konečně schopen zpracovat tuto zkušenost v relativním klidu.

1 Studie zkoumající 155 mužů a žen (R. Baumeister, S. Wotman a A. Stillwell, „Unrequited Love: On Heartbreak, Anger, Guilt, Scriptlessness, and Humiliation“ (Neopětovaná láska: O zármutku, zlobě, vině, ponížení a o neschopnosti odejít), Journal of Personality and Social Psychology 64, č. 3 [březen 1993]: 377-394) ukázala, že pouhá dvě procenta z nich se nikdy neocitla ani na jedné straně neopětovaného milostného vztahu.

Table of Contents

ÚVOD

část I. beznadějná láska

⁄ 1 JAK OPUSTIT NEMILUJÍCÍ MILENCE A NEPŘÁTELSKÉ PŘÁTELE

⁄ 2 O LIDSKÉM OTROCTVÍ