O kočkách

a lidech (ukázka)

101 hebkých příběhů

o malých zázracích, moudrosti...

a škodolibosti

Amy Newmarková

Předmluva: Miranda Lambertová

Original title: Chicken Soup for the Soul: The Cat Did What?:

101 Amazing Stories of Magical Moments, Miracles and... Mischief.

Published by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

Copyright © 2014 by Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC.

This edition published under arrangement

with Chicken Soup for the Soul Publishing, LLC,

PO Box 700, Cos Cob CT 06807-0700 USA. All Rights Reserved.

Translation © Bronislava Bartoňová, 2017

ISBN 978-80-7252-678-9

Předmluva

Jako odvěká milovnice zvířátek a odvěká milovnice Slepičí polévky jsem byla velmi poctěna, když mě požádali, zda bych nenapsala předmluvu ke „kočičímu“ vydání Polévky. Abych pravdu řekla, nevzpomínám si, že by Polévka nebo zvířátka kdy nebyly součástí mého života, a tak jsem začala v duchu probírat vzpomínky na všechny kočky, s nimiž jsem kdy měla tu čest. Všechny se ke mně dostaly tak, že jsem se jich ujala v nouzi, a myslím, že takhle se dostává k lidem většina koček. Buď se k vám domů samy přitoulají, anebo je vytáhnete z krabice s nápisem Koťata zdarma.

A takhle začal i můj život s kočkami. Říká se, že lidé jsou buď pejskaři, nebo „kočkaři“. Mně se, myslím, dostalo toho požehnání, že jsem obojí. Když mi bylo šest, dostala se moje rodina do hmotné nouze a přišli jsme o domov. Naši byli zničení. Tenkrát jsme už měli dvě kočky, Mollii a Daisy, psa Cootera Browna a do toho se narodil můj bráška Luke. A byli jsme bezdomovci. Nějaký čas jsme se potloukali po noclehárnách, uvažovali jsme o tom, jestli bychom nemohli bydlet u nějakých příbuzných, pobývali jsme i v kempu a nakonec nás vzal k sobě můj strýc. Jediným problémem bylo, že měl alergii na kočky. Ačkoliv jsme tedy našli nový domov, museli jsme se k mé veliké žalosti rozloučit s Mollií a Daisy.

Zhruba po roce jsme se z nejhoršího dostali a mohli jsme se zase nastěhovat do našeho starého domova, o němž jsem nazpívala píseň The House That Built Me, svůj doposud největší hit. A protože jsme neměli peněz nazbyt, vybrala mi tehdy maminka vánoční dárek na ulici, v jedné z těch krabic s nápisem Koťata zdarma, o nichž jsem se už zmiňovala. A tak, když mi bylo devět, vstoupila do mého života Prancer.

Jako typické kočce jí trvalo několik týdnů, než vstřebala tu změnu a přestala trucovat. Nakonec jsme se „skamarádily“. Prancer byla úplně jiná, než byly Mollie a Daisy. Nechtěla si hrát, nechtěla chodit ven na záchod, nechtěla spát u mě v posteli. Byla odtažitá. Našla si vlastní teplé místečko na gauči a starala se jen o svoje vlastní potřeby – hýčkala se, jak to jenom šlo. Navzdory nezvyklosti našeho vzájemného vztahu jsme však jedna druhou snášely a nakonec jsme se i naučily mít se rády. Mezitím jsem vyrostla z malé holčičky ve věčně zamilovanou puberťačku, začala jsem chodit tancovat a sbližovat se s chlapci. Jakmile jsem si je začala vodit domů, Prancer obrátila. Začala se nám otírat o nohy, předla, dělala oči a mrskala ocáskem. A potom vyskočila do klína… mému chlapci! Každý, kdo k nám pak v následujících letech přišel na návštěvu, se divil: „Co máš s tou kočkou za problém? Vždyť je to miláček!“ Prancer si u nás doma brzy vysloužila nové jméno. Křestní bylo Malá a příjmení začínalo na D a končilo na -vka. Ustavičně se k někomu lísala.

Mně se zanedlouho naskytla příležitost účinkovat v novém televizním pořadu Nashville Star. Byla to moje první šance vystoupit se svou hudbou před celonárodním publikem (což byl můj odvěký sen). Vyšlo mi to! Celá rodina byla nadšená, třebaže to pro mě znamenalo odstěhovat se do Nashvillu a pobývat prvně v životě mimo domov. Ale všichni jsme se shodli na tom, že do toho jdeme! Začala jsem balit. Přišla smlouva – ve čtyřech tlustých vyhotoveních. Maminka je rozložila na kuchyňském pultě a já je jedno po druhém podepsala. Tatínek pak zůstal dlouho do noci vzhůru a slovíčko po slovíčku smlouvu pročítal. Potom položil všechny kopie vedle sebe a připravil obálky, abychom je mohli hned nazítří odeslat zpět. Když jsme však ráno přišli do kuchyně, naskytl se nám děsivý pohled. Malá D-vka v noci vyskočila na pult a na každou smlouvu se vyzvracela. Moje podpisy byly zničené. Jak to vysvětlím produkci? Jak jim řeknu, co se stalo? Vždyť by to bylo ještě trapnější než otřepaná výmluva „sežral mi je pes“. Ale ta kočka to skutečně udělala!

Nakonec se nám podařilo papíry očistit, okopírovali jsme je, já je znovu podepsala a nakonec úspěšně odeslala. A vzápětí jsem vyrazila do Nashvillu, do velkého světa. Péče o mou kočku se ujala maminka. Čistila jí záchod a dávala na ni pozor. Minulo devět dlouhých úterních večerů. Pokaždé jsem zabodovala. Nakonec jsem se umístila na třetím místě a podepsala jsem smlouvu s nahrávací společností Sony Nashville. Když jsem se pak vracela koncertovat do rodného městečka, připadala jsem si jako bohyně, měla jsem kufr plný nového oblečení, na účtu pár drobných, v kapse ohromnou nahrávací smlouvu a úplně nové sebevědomí, ale stejně jsem byla šťastná, že se vracím domů, do svého „dětského“ pokoje, a mohu ulehnout do své staré postele. A potom přišel ten velký den, koncert, ohňostroje… A já měla být královnou večera. Co na sebe? Otevřela jsem na zemi kufr a začala se v něm přehrabovat. A vtom přiběhla MD a nové oblečení mi počurala. Ani jeden kousek neušetřila! Celý život se učila chodit na kočičí záchod. Nechápali jsme to, nicméně stalo se to.

A jako by to nestačilo, maminka mi ještě před odchodem připomněla: „Než půjdeš, měla bys jí vyčistit záchod.“ Copak si nevšimli, že jsem teď rocková hvězda? Šla jsem vykonat svou povinnost. Malá šla za mnou (ačkoliv teď už na záchod nepotřebovala). Došla jsem k závěru, že je načase si s ní vážně promluvit. Sedla jsem si v komoře na stoličku a ona se posadila vedle mě. Vyprávěla jsem jí o všech těch letech, kdy jsem ji krmila a vyměňovala jí stelivo v bedýnce a přihlížela tomu, jak flirtuje s mými chlapci. A řekla jsem jí, že jsem ji celou tu dobu měla ráda, a že už je načase, aby mi začala lásku oplácet. A Malá se na mě dívala a potom mi vyskočila do klína, uvelebila se tam a začala příst, koukat po mně a spokojeně kroutit ocáskem. Jediným způsobem, jejž znala, mi dala najevo, že mě má také ráda, jak jsem jí chyběla a že se jí tu po mně stýskalo. Nechtělo se mi věřit, že se ke mně vážně snaží promlouvat, ale bylo to skutečně tak.

Doufám, že až se začtete do následujících stránek Slepičí polévky, budete se smát i plakat. Doufám, že pochopíte cosi o lásce a o tom, jak zvláštními způsoby ji zvířata (i lidé) někdy dávají najevo. A především doufám, že se rozpomenete, kde je ve vašem životě místo, kde vždy najdete klid a útěchu, i když máte právě pocit, že se zblázníte. Doufám, že až se ocitnete v situaci, kdy budete muset absolvovat dlouho odkládaný rozhovor, dokážete se zastavit a podívat se na věc očima druhého. Já jsem si až deset let po prvním setkání s Prancer uvědomila, že zvířata mohou lidi hodně naučit – o trpělivosti, odpovědnosti i o životě a o citech, jež nám projevují osobitými způsoby. Pochopila jsem, že zvířata – podobně jako lidé – mají zkrátka svoje vlastní způsoby, jak dát najevo lásku, osamělost, frustraci či nezávislost, protože naše kočky to tak dělaly.

A ještě něco: Když zatoužíte po chlupatém společníkovi, vezměte si zvíře z útulku.

~Miranda Lambertová

15. května 2014

Úvod

Jsme velice rádi, že vám můžeme představit další sbírku příběhů o kočkách, tentokrát s předmluvou vzácného hosta, Mirandy Lambertové. Miranda totiž není jen jednou z nejpopulárnějších zpěvaček na světě, ale také velmi aktivní ochránkyní zvířat a významnou mecenáškou Americké humánní společnosti. V této souvislosti bychom vás rádi informovali, že autorské honoráře z amerického vydání této knihy byly věnovány na bohulibou činnost této společnosti. (O Americké humánní společnosti se dozvíte více v zadní části knihy.)

Slepičí polévka pro duši všemožně podporuje činnost útulků a adopci psů a koček. Opuštěná zvířata používáme jako modely na obaly psích a kočičích krmiv, která vyrábíme, a již řadu let přispíváme také finančně. I tato kniha – s nemalým přispěním Mirandy Lambertové – je součástí naší snahy o blaho němých tváří.

Přečtete si zde mnoho příběhů o lásce a oddanosti mezi kočkami a jejich člověčími rodinami. Přečtete si o kočkách, jež projevily nečekanou vnímavost vůči potřebám svých lidských druhů, o kočkách, které změnily lidem život, či o kočkách, jež daly člověku cennou životní lekci. Přečtete si o obdivuhodných dobrovolnících i profesionálech, kteří našli nový smysl života, když se ujali opuštěného zvířete nebo začali pracovat v útulku. A přečtete si také spoustu komických historek o tom, jaké neuvěřitelné kousky nám ti naši chlupatí miláčkové vyvádějí. Myslím, že ať kočka provede sebevětší zákeřnost, každý páníček se tomu dřív nebo později od srdce zasměje.

Především však v těchto příbězích a historkách opakovaně zaznívá jedna pravda, a sice ta, že nejlepší je ujmout se zvířete opuštěného. Nejenže mu zachráníte život nebo připravíte lepší budoucnost, ale to zvíře vám to svou společností mnohonásobně oplatí. Začtěte se tedy s chutí do vyprávění milovníků koček, pošlete nám nějaké svoje historky, ujměte se opuštěného zvířete – a nebojte se ani koček černých nebo starých. I ty vás potřebují.

~Amy Newmarková

(1) Kdo? Já?

Límec

„Pošetilá důslednost je šotkem malé mysli.“

~Ralph Waldo Emerson

„On ho prostě nebude nosit,“ povzdechla jsem si zoufale, když jsem se – po kolikáté už? – pokusila zapnout Nerovi kolem krku ochranný límec. Tušila jsem, že kastrace je pro mladého kocoura krušná zkušenost, ale nošení pooperačního límce je zjevně ještě horší. Už potřetí jsem ho ráno našla odhozený v obýváku na zemi.

„Ale musí,“ namítl manžel. „Jinak si bude ránu lízat a vytahá si stehy.“

„Slyšels to, Nero?“ podívala jsem se významně na provinilce, a když jsem ho chytila, abych mu opět připnula límec, hebký černý kocourek se zarputile kroutil, a jakmile měl ochrannou pomůcku na sobě, začal s ní bojovat. Zatím však marně.

A tak to šlo každé ráno celý týden a Nerova operační rána se mezitím hojila. Kocourovi se však každou noc vždycky nějak povedlo se z límce vyprostit. Někdy však ne zcela, a tak si ho nechal kolem pasu jako sukénku. Raději vypadal jako baletka, než aby snesl tu příšernou věc kolem krku. Jeho vytrvalost byla pozoruhodná, ovšem stejně tak otravná.

Když jsme pak na doporučení zvěrolékaře mohli Nerovi límec konečně oficiálně sundat, slavnostně jsem mu ho odepnula. „Jsi volný! Konečně jsi volný!“ oznámila jsem mu radostně a teatrálním gestem jsem límec odhodila, abych zdůraznila, že získal vytouženou svobodu.

Když jsem se druhý den probudila, čekala jsem, že Nero si bude užívat znovunabyté volnosti. Ale zvíře k mému úžasu sedělo v obýváku s límcem kolem krku! Netušila jsem, jak se do něho dostal, a už vůbec jsem neměla ponětí, proč se do něho znovu cpal, když se ho týden tak urputně snažil zbavit, a tak jsem na něho jen nechápavě koukala. A dnes si říkám, jestli ten vzdor jenom nehrál a jestli se mu ve skutečnosti nelíbí vypadat jako klaun.

~Nicole Starbucková

Kouzelnice Mandir

Kočka je mnohem inteligentnější, než si lidé myslí;

dovede se naučit jakékoliv nepravosti.

~Mark Twain

„Co budeme dělat s těmi dětmi?“ obrátila jsem se bezradně na manžela. „Neustále jim opakuju, ať zavírají dveře, aby kočky nemohly utéct, ale jako bych mluvila do zdi.“

Když jsme si zařizovali svůj nový domov, vyhradili jsme jednu místnost našim pěti domácím kočkám. Byl tu plakát s oknem, několik šplhadel, škrabadel a prolézaček, kočičí hračky a záchodky. A také jsme sem dali naše křesla – to kdybychom sem chtěli přijít na návštěvu.

Účelem této místnosti bylo nejen to, aby se kočky v noci nekontrolovaně nepotulovaly po domě, ale také aby měly kde bezpečně přebývat, když se v domě dodělávaly stavební práce.

Bydleli jsme tu jen pár dní, sotva jsme vybalili krabice, když kočky přišly na to, že máme sklep. V domě byla spousta potenciálně nebezpečných míst, kde mohla zvířata přijít k úrazu, a tak jsme prosili děti, aby vždy zavíraly dveře od „kočkovny“, dokud nebude v domě vše hotovo a čtyřnožcům zde nebude hrozit žádná újma.

Jednou jsem v kuchyni vybalovala z krabic nádobí, když tu jsem koutkem oka zahlédla Mandir, jak si to čile hasí po schodech do sklepa. „Děti… pojďte dolů, prosím!“ zavolala jsem tak, aby mě všechny tři slyšely.

Když se děti dostavily přede mě, ukázala jsem na otevřené dveře kočkovny a zeptala jsem se, kdo z nich tam byl naposled. Připustily, že tam byly, svorně však prohlásily, že když odcházely, dveře byly jistojistě zavřené.

„Poslouchejte,“ namíchla jsem se. „Ty kočky neumějí čarovat. Neumějí si samy otevřít. Takže prosím – zavírejte ty dveře!“

Neuplynula ani hodina, právě jsem vybalovala věci v obývacím pokoji, a já opět zahlédla Mandir, jak mašíruje do sklepa. Opět jsem svolala děti a ty opět přísahaly, že dveře otevřené nenechaly.

A tak to šlo ten den ještě několikrát a děti pokaždé čestně prohlásily, že dveře zavřely.

Když jsme pak všichni seděli u večeře, opět kolem proběhla Mandir, mířící do sklepa.

„Jak to, sakra?“ vyhrkl můj muž. „To jste jim zase nechali otevřeno?“ Dobře, pomyslela jsem si v duchu. Konečně se to rozsekne. Děti ale opět jednohlasně odmítly, že by nechaly otevřeno.

Manžel vstal od stolu, něžně vzal Mandir do rukou a odnesl ji k ostatním. Sotva se však opět posadil, Mandir byla zpátky.

Děti se rozchechtaly.

„Ale já jsem určitě zavřel,“ ohradil se manžel nechápavě.

Děti se svíjely smíchy. Měly škodolibou radost, že teď se musí obhajovat zase táta, že nenechal otevřeno.

„Ty dveře jsou vadné,“ prohlásil muž. „To je jediné možné vysvětlení téhle záhady.“

„Všimli jste si, že první se vždycky objeví Mandir?“ uvědomila jsem si. Potom utečou i ostatní, ale Mandir je vždycky venku jako první.

Manžel vstal od stolu a požádal děti, aby šly s ním. „Odnosíme kočky do ložnice – všechny kromě Mandir. Tu nechte v kočkovně.“

Děti se smály, ale ochotně spolupracovaly. Kočky zavřely v ložnici, Mandir nechaly v kočkovně. Pak jeden po druhém ozkoušely, zda jsou dveře kočkovny zavřené. Všichni, včetně manžela, se přesvědčili, že dveře jsou v naprostém pořádku. „S těmi dveřmi vůbec nic není,“ prohlásil manžel.

Vrátili jsme se ke stolu a pustili se do dezertu, když tu se samozřejmě opět objevila Mandir. To už jsme smíchy brečeli. Manžel vzal Mandir do rukou a zamířil s ní zpátky do kočkovny a při tom na nás kývl, abychom šli za ním. Zavřel za kočkou dveře, ujistil se, že jsou skutečně zavřené, a pak se otočil k nám a položil si spiklenecky prst na pusu.

Netrvalo dlouho a uslyšeli jsme urputné škrábání a pozorovali jsme, jak se knoflík na dveřích otáčí. Vzápětí cvakl, dveře se otevřely a z nich hrdě vyplula Mandir.

Druhý den jsme se střídali v kočkovně, tiše jsme tam seděli a čekali, až se Mandir pokusí otevřít dveře, ale ona se o to nepokusila nikdy, když se někdo díval.

Po několika dalších únicích vytáhl manžel bednu s nářadím a zvenčí pověsil na dveře zámek. Děti se smály.

„Asi vám, děti, dlužím omluvu,“ smála jsem se. „Kočky asi přece jen mohou umět čarovat a mohou se dostat samy ven – když je s nimi Mandir.

„Kouzelnice Mandir,“ glosoval to manžel, když utahoval poslední šroubek. „Uvidíme, jestli si poradí i se zámkem,“ usmíval se spokojeně.

Jen pár minut nato se Mandir opět pokusila otevřít dveře. Děti se svíjely smíchy. Knoflík se otočil a cvakl, ale tentokrát kouzelnice Mandir narazila na silnějšího protivníka!

~Jill Burnsová

O kočkách

a lidech

Amy Newmarková

Předmluva: Miranda Lambertová

Z anglického originálu přeložila Bronislava Bartoňová.

Redigovala Kateřina Komárková.

Grafická úprava převzata, sazbu zhotovilo studio Titty.

Vytiskl Finidr s.r.o., Český Těšín.

Vydal Práh, Patočkova 2386/85, 169 00 Praha 6, www.prah.cz,

v roce 2017 jako svou 637. publikaci.

Vydání první.

Table of Contents

Předmluva

Úvod

(1) Kdo? Já?

Límec

Kouzelnice Mandir