Girl Online: Going Solo

Text copyright © Zoe Sugg, 2016

The moral right of Zoe Sugg has been asserted

All rights reserved

Front cover: photo © Nikola Ludvigová, © Eva Pavlicová,

© Markéta Svobodová, © Klára Věžníková

Back cover: author photograph © Zoe Sugg

Translation © Vanda Senko Ohnisková, 2017

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2017

ISBN epub: 978-80-7565-202-7

ISBN mobi: 978-80-7565-203-4

Všem svým úžasným čtenářkám a čtenářům, fanouškům i těm, co mě sledují na webu, děkuju za jejich trvalou podporu i za to, že se mnou sdílejí lásku k Penny a jejímu příběhu. Doufám, že ani vy se nevzdáte svých snů, dokud se nestanou skutečností.

Když to dokážu já, zvládnete to i vy!

15. září

Malé narušení jinak pravidelně psaného blogu!

Jestli jste stálé čtenářky Girl Online, víte, že na vaše otázky odpovídám v komentářích nebo v mailech ráda. Většina z vás se mě ptá na normální věci – jaký je nový školní rok nebo jak mi jdou přípravy na zkoušky a tak podobně, ale i tak mám schránku zavalenou dotazy na Noaha Flynna. A abych byla ještě konkrétnější, vesměs se ptáte: Kde je? Co dělá? Proč předčasně ukončil turné s kapelou The Sketch?

No, a to se neděje jenom tady na mém blogu, ale tyhle otázky padají na všech sociálních sítích, na kterých mám účet, a stejná věc zajímá i lidi v mém reálném životě! Takže mám pocit, že je nejvyšší čas, abych uvedla na pravou míru, co o tom všem vím.

Jestli patříte na mém blogu k nováčkům, možná ani nevíte, že my dva – tedy Noah a já – jsme spolu chodili (a důraz kladu na minulý čas, ano, opravdu „chodili“). Moji pravidelní čtenáři ho určitě znají pod přezdívkou Kluk z Brooklynu. A přestože jsem

o Noahovi (a vlastně ani o nás dvou) už nějakou dobu nic nenapsala, vypadá to, že jeho zmizení „ze scény“ vede spoustu lidí k přemítání nad tím, co s ním vlastně je.

Takže, hluboký nádech, a tady máte pravdu: Já to taky nevím. Vím toho tolik, kolik toho víte vy, a jediné, co můžu dělat, je doufat, že je v pořádku a že je šťastný, ať už dělá cokoli. Jeho manažerka vydala toto prohlášení:

„Protože byl Noah mimořádně pracovně vytížený a řešil si i jisté osobní záležitosti, rozhodl se, že ukončí své působení na turné s The Sketch o měsíc dříve, než byl původní plán. Omlouvá se všem svým fanouškům, že je tímto krokem možná zklamal, a moc jim děkuje za trvalou podporu.“

A přesně tyto informace mám i já. Bohužel skutečnost, že se s Noahem přátelím, ještě neznamená, že ho mám v hledáčku GPS a můžu prostřednictvím nějaké mobilní aplikace zjistit, kde je (i když jsem si jistá, že moje mamka přesně tohle dělá v případě mého bratra i mě). Můžu tedy jen říct, že Noaha znám, a proto vím, že pro něj tohle rozhodnutí určitě nebylo snadné. Zároveň ale vím, že je natolik silná osobnost, že než se nadějeme, bude určitě zase „zpátky“.

Doufám, že jsem tímto zodpověděla všechny vaše dotazy dostatečně podrobně a můžeme tady, na Girl Online, začít fungovat zase jako normálně.

A těm z vás, co nemají tušení, o čem to tady mluvím… opravdu se vám omlouvám, haha!

A ještě jedna věc: Noahu, jestli tyhle řádky čteš, tak se mi ozvi, nebo se taky může stát, že si najdu soukromého detektiva, aby tě našel.

Girl Online, co jde offline

Kapitola první

Dopsala jsem blog a hned jsem podala laptop Elliotovi. „Myslíš, že to takhle může být?“

Jeho oči se upřely na obrazovku, zatímco já se ustaraně zahleděla na záděru, co se mi udělala na malíčku. Po pár – pro mě dost nervózních – vteřinách konečně prohlašuje: „Podle mě je to v pohodě.“

Po jeho ujištění už na nic nečekám, vezmu si od něj laptop zpátky a kliknu na „uveřejnit“ dřív, než si to stihnu rozmyslet. Okamžitě cítím, jak se mi ulevilo. A je to. Už to nemůžu vzít zpátky. Moje „prohlášení“ je mezi lidmi… byť je vlastně úplně praštěné, že jsem vůbec měla potřebu nějaké prohlášení udělat. Cítím, jak ve tváři rudnu a jak jsem zase kvůli té nešťastné situaci naštvaná. Elliot naštěstí nahlas zakašle a přeruší proud mých myšlenek. Rty má křečovitě stisknuté a mě hned píchne u srdce, protože vím, co to znamená. Něco ho trápí. „Tys fakt o Noahovi už od poloviny srpna vůbec neslyšela?“

Krčím rameny. „Ne.“

„Já tomu nemůžu uvěřit. Kluk z Brooklynu se na nás prostě vykašlal.“

Znovu pokrčím rameny. Je to jediné gesto, které zvládnu. Kdybych se tím začala znovu do hloubky zabývat, všechny emoce, co v sobě potlačuju, by se okamžitě prodraly na povrch.

„Mám od něj jednu jedinou zprávu. Vytáhnu mobil a hledám Noahovu esemesku. „Hele!“

Promiň, Penny. Je toho všeho

nějak moc. Končím s turné a dělám si pauzu. Brzy se ozvu. Nx

Nevím, co znamená podle Noaha „brzy“, ale už uběhl celý měsíc, a já jsem od něj neslyšela ani ťuk. Poslala jsem mu už spoustu esemesek, twitterových zpráv a e-mailů, ale nedočkala jsem se jediné odpovědi. A protože jsem nechtěla vypadat jako nějaká zoufalá bývalka, co má potřebu sledovat ho na každém kroku, tak jsem ho v poslední době už raději nekontaktovala. Ale pokaždé, když si vzpomenu, jak dlouho se mi už neozval, stáhne se mi úzkostí žaludek.

„Hm,“ kývne po chvilce Elliot, „myslím, žes udělala moc dobře, že jsi to popsala na blogu ze svýho pohledu. Aspoň ti snad už všichni dají svatej pokoj. Kdo potřebuje takový drámo, no ne?“

„Přesně tak.“ Svezu se na konec postele a vezmu si z psacího stolu kartáč. Zatímco se snažím rozčesat zacuchané prameny svých rudě kaštanových vlasů (teď po létě dozlatova vyšisovaných sluncem), nemůžu si znovu neprohlédnout selfíčka zastrkaná za okrajem zrcadla. Jsem na nich s Leah Brownovou, s Elliotem a Alexem, a na jednom dokonce i s Megan. Většinu fotek ale překrývají moje nejoblíbenější snímky, které jsem si vystříhala z nejrůznějších časopisů jako inspiraci pro své fotografické portfolio, a do okraje zrcadla mám zastrčený i rozpis závěrečných zkoušek, které mě letos čekají. Jednotlivé položky mám označené zvýrazňovačem a ještě barevně odlišené, abych přesně věděla, kdy mám co udělat. Máma si ze mě dělá legraci, že mi barevné zvýrazňování studijního rozvrhu zabírá víc času než samotné učení, ale díky důkladnému plánu mám pocit, že mám školu pod kontrolou. Aspoň něco. Se vším ostatním v životě jako bych nemohla vlastně nic dělat – jak s Noahem, tak s kariérou ve fotografické branži, tak vlastně i s přáteli… Všichni kolem mě se totiž připravují na život po základce. A i když mám parádní náskok díky své super zkušenosti v podobě stáže u Françoise-Pierra Nouveaua, jednoho z nejšpičkovějších fotografů současnosti, mám vlastně pocit, že stále přešlapuju na jednom místě, zatímco všichni okolo mě někam chvátají. Jak to se mnou vlastně bude?

„Myslíš, že si našel někoho jinýho?“ Elliot na mě koukne přes obroučky svých brýlí s výrazem na tváři, který tak dobře znám a který znamená „tohle se Penny určitě líbit nebude“. (Elliot mě prostě tu a tam rád zaskočí, když na to nejsem vůbec připravená).

„Elliote!“ Hodím po něm kartáč na vlasy, ale on samozřejmě bez problému uhýbá. Kartáč narazí do stěny a padá na hromadu špinavého oblečení.

„No co? Je sám, ty jseš sama. Takže je nejvyšší čas, abys to pustila, Penny. Svět je mnohem víc než jeden Kluk z Brooklynu.“ Elliot na mě přehnaně zamrká, jak mívá občas ve zvyku, a já jen obrátím oči v sloup. Jestli mě něco dokáže rozrušit ještě víc než Noahovo mlčení, tak je to představa, že má Noah někoho jiného.

Protože opravdu nutně potřebuju změnit téma, raději se Elliota zeptám: „Hele, a jak se má vlastně Alex?“

Elliot jen výmluvně rozhodí ruce. „Parádně. Jak jinak.“

Ušklíbnu se. „No jo, vy dva jste prostě cukroušci. Někdy až moc přesládlí…“

„Už jsem ti říkal, že skončil v tom obchodě s vintage oblečením? Teď maká v jedný restauraci.“ Elliot pýchou jen září. „Nemůžu se dočkat, až skončím školu a budeme konečně moct bydlet spolu. Stejně jsem u Alexe skoro pořád. Tedy když nejsem tady, to je jasný.“

Usměje se, ale je to smutný úsměv. Natáhnu se k němu a chytnu ho za ruku. „Vaši to nakonec nějak vyřeší, uvidíš.“ Wentworthovi už celé týdny nedělají nic jiného, než že se neustále hádají. Někdy je přes tenké stěny mého podkrovního pokojíku slyšíme, jak se zuřivě dohadují, a je to pro nás oba dost nepříjemné.

Teď nastává čas, kdy rameny pro změnu krčí Elliot. „Podle mýho by měli tu mizérii skončit. Všichni bysme byli šťastnější, kdyby se už konečně nadobro rozešli.“

„Penny!“ ozve se zdola mámin hlas.

Mrknu na mobil, abych zjistila, kolik je hodin. „Do pytle! Elliote, musíme pohnout, nebo přijdeme pozdě! Nemůžu přece hned na první hodinu dorazit po zvonění!“ Vyskočím z postele a ve spěchu si naházím do batohu učebnice. Pak se ještě bleskově zkontroluju v zrcadle. Teprve teď mi dochází, že než jsem hodila kartáč po Elliotovi, stačila jsem si rozčesat vlasy jen na půlce hlavy. Bez váhání si smotám hladké i zacuchané prameny do nepříliš upraveného uzlu – pro teď to musí stačit.

Vždycky mne fascinovala Elliotova schopnost přeměnit v jediném okamžiku temný mrak na paprsek slunečního jasu a teď znovu jen zírám, jak je najednou zase v pohodě a jen září. Zavěsí se do mě a usměje se. „Dáme si závod o čokoládovej croissant?“

„Jasan!“

Bereme schody po dvou, řehtáme se a schválně do sebe cestou narážíme.

„Co to zase, vy dva šílenci, vyvádíte?“ Máma se objeví u paty schodiště právě v okamžiku, kdy seskočíme z posledního schodu, a v každé ruce drží čokoládový croissant. „A nezapomeňte! V sedm doma, dnes má Tom narozeniny!“

„V pohodě!“ odpovídám už s jednou nohou ze dveří. Hltám croissant a je mi jasné, že jsem upatlaná od čokolády tak, že by se šestnáctiletá holka měla stydět. Na narozeniny svého staršího bráchy bych samozřejmě nikdy nezapomněla, ale moc dobře vím, proč mi je máma připomněla. Domluvila jsem se totiž s Elliotem, že si po vyučování projdeme Brighton a že cestou budu fotit. Potřebuju nové fotky do svého portfolia. Elliot je dokonalý model: je tak sebejistý, že nemá problém pózovat ani na ulici plné lidí. „Možná bych měl začít psát blog,“ oznámil mi nedávno. „Aspoň bych měl kde ukázat ty tvoje fotky. I ty, který se ti nelíbí, jsou totiž úžasný.“

„Jo, to bys měl,“ odpověděla jsem tehdy. „Bylo by to parádní i kvůli tomu tvýmu módnímu návrhářství.“

Elliot tehdy prohlásil, že o tom bude přemýšlet, ale nakonec blog psát nezačal. Myslím, že ho mnohem víc baví představa, že by měl blog, než pomyšlení na to, kolik práce by s psaním bylo. Ostatně vždycky když mě vidí, jak sedím u laptopu, obrací oči navrch hlavy. Přitom ale samozřejmě moc dobře ví, že to jinak nejde. A od své loňské blogové přetržky jsem teď ještě víc než kdy dřív odhodlaná mít se svým psaním úspěch.

Venku už je chladno a okamžitě si uvědomím, že i když je teprve září, podzim se nevyhnutelně blíží. Tohle roční období mám úplně nejraději, listy se zbarvují dozlatova a zmoženy letní dřinou pomalu uvadají. A protože už nepanují horka, zvedá se letní opar a slunce svítí mnohem ostřeji. Vlastně všechno je tak nějak jasnější a čerstvější, což se hodí i k novému školnímu roku. Průzračnější, čistý začátek. A přesně to potřebuju teď i já.

Přitisknu se k Elliotovi ještě víc a zaháknu si ruku za jeho paži. „Dneska musíte to sezení modelem zkrátit. Hm, a tak mě napadá, že když už Alex nepracuje v obchodě s vintage oblečením, je konec s půjčováním hadříků. No, ale žádný jiný nevýhody už to nemá, to je jasný.“

Okamžitě mi v hlavě naskočí obraz mé nejoblíbenější fotky Elliota: má na sobě své normální oblečení (úzké rifle, vínové tričko a huňatý pletený svetr), na hlavě mu trůní pirátský klobouk s obrovským ptačím perem a na jedné noze balancuje na obráceném starém kyblíku, který jsme našli na oblázkové pláži. Vypadá jako brightonský král pirátů. Tedy jako král pirátů s opravdu báječným módním vkusem.

„Hm, tak to nám nezbývá než se vrátit do skříně tvý mámy, no ne?“ odpovídá Elliot s hraným povzdechem. Zasměju se. Má pravdu. Mamka má doma tunu podivných, báječně ulítlých doplňků ještě z dob, kdy hrála divadlo.

S Elliotem se loučíme na autobusové zastávce. Věnuje mi dva extravagantní polibky (na každou tvář jeden), rozloučení, které odkoukal v Paříži a přivedl ho k dokonalosti na stáži ve společenském časopisu CHIC. „Uvidíme se brzy, drahá,“ řekne a pak ještě tlumeným hlasem dodá: „A slib mi, že se tím Noahem nebudeš moc trápit!“

Začervenám se. „Slibuju.“

Z autobusové zastávky je to do školy jenom kousek, ale Elliot mi začíná chybět hned po rozloučení. Jeho nepřítomnost mě vyloženě bolí, jako by mi chyběla ruka nebo noha. Stýská se mi po něm – a bolí to. Nevím, co budu dělat, jestli se s Alexem přestěhují příští rok do Londýna. Croissant mi z té představy uvázne v krku a musím ztěžka polknout, abych ho v sobě udržela.

Zabzučí mi mobil a hned zapomenu na právě vyslovený slib – co když je to Noah? Ale není. Je to zpráva od Kiry. „Kde jseš?“ Zkontroluju čas a vidím, že do začátku vyučování zbývá jen pět minut. A to mám mít právě s Kirou prezentaci v dějepisu.

Rozběhnu se, vyběhnu schody a řítím se dvojitými dveřmi do školní budovy. Hned za nimi se nad mobily sklánějí dvě nové holky z nižšího ročníku a hihňají se něčemu, co si prohlížejí na stránce bulvární Společenské hlídky. Okamžitě mi vnitřnosti sevře úzkost, protože je docela možné, že v tom článku píšou právě o mně. Naštěstí to tak ale není. Ukazuje se, že Hayden z kapely The Sketch se právě rozešel se svou přítelkyní Kendrou. Když ke mně jedna z holek zvedne oči, ušklíbne se, ale na očích jí vidím, že mě nezná. Nejspíš jí jen připadám divná, že na ně tak upřeně zírám. Rychle kolem nich projdu a srdce mi splašeně buší. Holky se po mně ani neohlédnou.

S úlevou si oddechnu a pomalu se uklidňuju. Já a Noah jsme už pasé. Jsem jen normální holka, která žije svůj normální život a chodí do normální školy. A nic jiného si ani od konce turné nepřeju.

Nebo snad ne?

„Penny! No, HURÁ, konečně jseš tady!“ Kira ke mně vystřelí a já definitivně zaháním všechny nepříjemné myšlenky. Kamarádka se mnou ještě cestou do třídy probírá naši společnou prezentaci a já mám tedy dost času, abych se uklidnila úplně.

Druhá kapitola

„Počkej, ještě jednu.“

„Penny, je za pět sedm…“

„Já vím, když ale to světlo je naprosto dokonalý…“ Dělám poslední snímek Elliota – tedy jeho siluetu proti stmívající se obloze. Tentokrát nebloumáme po pláži, ale po parku Blakers, který leží na opačné straně naší ulice a kousek od řady hezkých domků s pastelovými fasádami. Bydlíme na kopečku, takže máme z našich sousedících pokojů parádní vyhlídku na celý park i moře za ním. V parku stojí i věž s hodinami z konce 19. století, pod kterou jsme s Elliotem už proseděli celé hodiny, četli si tam nebo se fotili. Elliot dělá nejrůznější skopičiny, snaží se vyskočit snad až ke hvězdám a pak udělá most, zatímco já ležím na břiše na trávě a fotím ho zespodu. Kdyby člověk nevěděl, že na snímcích je Elliot, nejspíš by ho ani nepoznal. Daří se mi vyfotit zapadající slunce za obloukem jeho zad. Paprsky slunce nádherně rozmazávají všechny detaily snímku a Elliot na něm vypadá neuvěřitelně étericky, jako by z jeho útrob proudilo světlo.

„Tak jo, já jsem hotová,“ řeknu nakonec a odložím foťák. Sednu si a zkontroluju si mobil. Od mámy nepřišly žádné nervózní esemesky, takže mám za to, že Tom má nejspíš zpoždění.

„Tak ukaž,“ pobídne mě Elliot, když se z mostu svalí na trávu. Nakloním se k němu i s foťákem.

„Ach, Penny, to jsou parádní fotky! Úplně nejlepší z těch všech, co jsi už udělala. Takže na tý tvý příští výstavě by rozhodně neměly chybět.“

„Jasně. Na nich všechno postavím. A budou se jmenovat Elliot a jeho sluneční most.“

„No, možná bys mohla ještě trochu zapracovat na názvech.“

„Hm, to máš teda pravdu.“

Elliot si představuje, že jednoho dne uspořádám obrovskou výstavu svých snímků – bude vyloženě autorská, tedy moje – žádná kolektivní výstavka, třeba jako ta naše školní loni. Jeho představa je dost grandiózní – výstavu bych měla uspořádat buď v Londýně nebo New Yorku, nebo dokonce někde tak daleko jako v Šanghaji nebo Sydney. Jeho velkolepé plány mi připadají úsměvné, ale musím přiznat, že ve mně vzbuzují i trochu obavy. Na konci mé famózní stáže u Françoise-Pierra Nouveaua mi slavný fotograf navrhl, že bych mohla vystavit soubor svých fotek v jeho galerii – tedy kdyby odpovídaly jeho vysokým požadavkům. Už jsem pár snímků s Elliotem poslala manažerce Melisse, která pro Nouveaua pracuje a s kterou jsme se dost sblížily. Napsala mi, že jsou sice opravdu dobré, ale něco jim prostě stále chybí. „Já v těch fotkách prostě nevidím tebe, víš. Ale už jsi blízko. Pracuj na tom, abys přišla na to, co je tvoje bytostné téma, něco, co vyloženě miluješ… a pak to bude ono. Bude to dokonalé. Tvoje snímky musí mít vlastní hlas. Něco… něco, co je pro tebe jedinečné. Co je jedinečně Penny.“

Nechci Melissu zklamat, a tak budu fotit a fotit, dokud nezjistím, co to „jedinečně Penny“ vlastně znamená. A dělám to taky proto, že moje sny jsou stejně grandiózní jako ty Elliotovy. Chci fotografovat celý svůj život. A jsem odhodlaná si ten svůj sen splnit. Víc než kdy dřív. Koutkem oka zahlédnu cosi, co okamžitě vzbudí moji pozornost. Rychle se otočím. „Noah?“ zašeptám, než se stihnu zarazit.

„Cože? Kde?“ Elliot se podívá stejným směrem, ale nikdo tam už není. Ať už to byl kdokoli, zmizel dole pod kopcem.

„Přísahala bych…“ Co jsem ale doopravdy viděla? Pletenou čepku nízko posazenou na delších tmavých vlasech. Povědomý, houpavý krok. Mohl to být kdokoli. „Ále, to je jedno,“ vyhrknu.

Elliota ale neobalamutím. „To je v pohodě, Penny. Taky bych si přál, aby byl tady. Ale oba víme, že je tady Tom. Takže bysme měli už vyrazit k vám, nemyslíš?“

„Jo, to jo.“ Vím, že se chovám hloupě – Noah je nejspíš v New Yorku, možná v LA – prostě kdekoli, jenom ne v Brightonu. Kéž bych ale aspoň věděla, kde je, nebo co dělá! Pak bych z toho určitě tak nešílela.

„Tak už hejbni kostrou, ty hlemýždi!“ volá na mě Elliot, protože se za ním do kopce jen pomalu vleču. Kopce jsou tady v Brightonu obecně potíž – jsou totiž skoro všude, a naše domy stojí v polovině jednoho z těch největších.

„Táta prý dnes večer vaří jedny z těch svých proslulých lasagní,“ říkám, když s Elliotem srovnám krok.

Elliot zaúpí. „Ach bože, co to bude tentokrát?“

„Nemám páru. Pamatuješ, jak kdysi přidal do jedný vrstvy ananas a říkal tomu havajský lasagne?“

„No, ty mi náhodou chutnaly! Spíš jsem si vzpomněl na ten případ, kdy se doslechl, že v Mexiku používají v omáčkách čokoládu, a tak v boloňský majdě rozpustil celou tabulku mléčný čokolády.“

„Hm, to bylo fakt dost nechutný,“ připouštím. „Možná že bych mu měla říct, aby se spíš držel snídaní.“

„Tak to zase ne! Však víš, že já jídlo tvýho táty miluju, i když se ty jeho experimenty pokaždé zrovna nepovedou. No, koho by třeba napadlo, že když posypeš lasagne čipsama, budou nejenom perfektně křupat, ale i chutnat? Ten recept by si měl nechat patentovat. Jamie Olivier by si měl na něj dávat bacha!“

Jak se tak bavíme o jídle, cesta nám neuvěřitelně rychle ubíhá, a ani se nenadějeme a stojíme před naším domem. Elliot se ani neobtěžuje věnovat svému domovu jediný pohled a rovnou se hrne za mnou. Jakmile vkročíme do předsíně, hned nás vítá intenzivní vůně bylinek a pečeného masa.

„Něco tady suprově voní!“ volá Elliot za mými zády.

V hale se objeví táta s pravou šéfkuchařskou čepicí na hlavě. „Dneska se podávají lasagne na řecký způsob! Feta! Oregano! Jehněčí! Lilek!“

„Takže je to musaka?“

„To tedy rozhodně není!“ hrozí mi táta vařečkou. „Jsou to lasagne! A počkej, až uvidíš, co jsem dal nahoru…“

„Prosím, prosím, jenom ne olivy,“ krčím znechuceně nos.

„Je to ještě lepší… ančovičky!“

Oba s Elliotem jednohlasně zaúpíme.

„Čau, miláčci!“

„Tome!“ vypísknu radostně, když se otočím ke vstupním dveřím a vidím v nich bráchu a jeho dlouholetou přítelkyni Melanii. „Všechno nejlepší k narozkám!“

„Díky, Pen Pen!“ Tom mě obejme a rozjíveně mi prohrábne vlasy.

„Hele! Nech toho!“ bráním se a deru se z jeho objetí. A pak pořádně obejmu i Tomovu holku. „Ahoj, Melanie, jak se máš?“

„Fajn, díky za optání, Penny. Nemůžu se dočkat, až ochutnám to tátovo jídlo.“

Zasměju se. „V každým případě to bude zajímavý, jako ostatně vždycky.“

Dalších pár hodin se odehrává ve znamení jídla, smíchu a dobré nálady a naše pohodová domácí atmosféra je stejně konejšivá a příjemná jako mámin starý vlněný svetr, který si s sebou beru pokaždé, když letím letadlem. Řecké lasagne nakonec vyšly tátovi báječně (ty slizký kousky ančoviček jsem samozřejmě vybrala a položila je na Tomův talíř), a když máme po večeři, všichni si ještě u stolu povídáme. Máma vypráví Melanii o příští svatbě, kterou bude organizovat (ve stylu kabaretu a bude se odehrávat v londýnském Soho) a Tom s Elliotem se řehtají jakémusi tátovu vtipu.

A pak mám nápad. Sklouznu ze židle a v hale popadnu foťák, který jsem nechala ležet vedle batohu.

Když se vrátím do pokoje, zaostřím na svou rodinu a fotím jejich úsměvy a smích. Přesně tohle je přece „jedinečně Penny“. Jsou to všichni, které mám nadevše ráda – a pěkně pohromadě.

Ještě jednou si prohlédnu nejnovější fotky. Hm… tedy skoro všichni.

Table of Contents

Kapitola první

Druhá kapitola