Rory Dunlop

CO JSME SI NEŘEKLI

2017

Věnováno Lice, Mary, Connie, mámě a tátovi

Hle, jde Londýnem, aby řekl Clarisse, jak jen to dokáže: miluji tě. A člověk to nikdy neřekne, myslil si. Jednak otálí, jednak se stydí…

Richard vešel, podával jí květiny… růže, rudé a bílé růže. (Ale nedokázal se přinutit a říci jí, že ji miluje; nedokázal to říci.)

To je milé, řekla a vzala od něj květiny.

Musí jít, řekl a povstal. Ale na chvíli zůstal stát, jako by se chystal něco říci; copak? Divila se. Proč? Vždyť jsou tu růže.

„Nějaký výbor?“ zeptala se, když otevřel dveře.

„Arménci,“ řekl; nebo možná: „Albánci.“

Virginia Woolfová: Paní Dallowayová

Milý Michaeli,

shromáždila jsem tyhle písemnosti, protože chci, abys pochopil některé věci o mně a o tátovi. Mrzí mě, že jsme ti je nevysvětlili dříve, ale mysleli jsme si, že bychom měli počkat, až ti bude osmnáct. Nejjednodušší způsob je nechat tě zkrátka přečíst si, co jsem vytiskla – několik e-mailů, deník tvého otce (s mými komentáři) a naše dopisy tobě.

Až začneš číst, možná se podivíš, proč musíš vědět o zdarech i nezdarech, které potkaly naše manželství předtím, než ses narodil, ale pokračuj a pochopíš.

A neměj strach – není to jediný dárek!

S láskou

máma

1. ČÁST

————————————

Od: Laura Fergusonová

Odesláno: 3. března 2011, 16:06

Komu: Jack Randall

Předmět: Zavolej mi!

Jacku,

já vím, jak to muselo vypadat, ale všechno je jinak, přísahám. Omlouvám se, jestli jsem řekla něco ošklivého, ale neviděla jsem tě dva roky a pak se najednou bez varování objevíš. Byla jsem v šoku a nedokázala rozumně uvažovat. Prosím, dej mi příležitost vysvětlit, jak se věci mají. Zavolám ti znovu odpoledne.

Laura

————————————

Od: Laura Fergusonová

Odesláno: 3.března 2011, 19:54

Komu: Jack Randall

Předmět: Re: Zavolej mi!

Napsala jsem ti spoustu textovek a telefonovala tolikrát, že si začínám připadat směšně. Můžeme si prosím promluvit? Člověk snadno špatně pochopí, jakým tónem je psaný e-mail, nemyslíš? Uklidnilo by mě, kdybych slyšela tvůj hlas, i když se na mě zlobíš.

L.

————————————

Od: Laura Fergusonová

Odesláno: 4. března 2011, 2:23

Komu: Jack Randall

Předmět: Re: re: Zavolej mi!

Jacku,

už mi to leze krkem. Zrovna teď nemám další stres zapotřebí. Natrápila jsem se dost i předtím. Jestli chceš, abychom si promluvili jako dospělí lidé, v pořádku, zavolej mi, ale doprošovat už se tě nebudu. Tohle je poslední e-mail, který ti posílám.

Sbohem,

Laura

————————————

Od: Laura Fergusonová

Odesláno: 4. března 2011, 6:45

Komu: Jack Randall

Předmět: Re: re: re: Zavolej mi!

Ach, Jacku, neudělal jsi žádnou hloupost, že ne? Víš, jakou mám o tebe starost. Dej mi zkrátka vědět, že jsi v pořádku, i když mě nenávidíš. L.

————————————

Od: Jack Randall

Odesláno: 4. března 2011, 10:31

Komu: Laura Randallová

Předmět: Re: re: re: re: Zavolej mi!

Štrasburský deník

Milá Lauro,

není pravda, že tě nenávidím, a „neprovedl jsem žádnou hloupost“, ať už tím myslíš cokoli. Nechtěl jsem s tebou zkrátka mluvit. Určitě bys uměla vysvětlit tu šťastnou malou epizodu, ke které jsem se nachomýtl, a jsem přesvědčený, že by to všechno dokonale dávalo smysl, ale už mě nebaví být za hlupáka. Netvrdím, že jsi lhářka. Troufám si říct, že většina z toho, co jsi mi řekla, je pravda, ale příběh nikdy není celý, viď?

Nechci, aby moje poslední zpráva vyzněla rozhořčeně. Pořád tě miluji a vždy ti budu přát jen to nejlepší. Připojuji něco, co jsem napsal – nazval jsem to Štrasburský deník, ale upřímně řečeno, týká se spíš našeho rozchodu než toho, jak od té doby žiju. Psal jsem ho pro sebe – vnímal jsem to jako způsob, jak se vyrovnat s několika předchozími roky – ale rád bych, aby sis moje zápisky přečetla, protože po dvaceti společných letech je toho tolik, co jsme si neřekli!

Někdy zase napíšu, ale hned tak to nebude. Když jsem se vrátil do Londýna, abych se s tebou setkal, byl jsem celý rozrušený a plný naděje. Dej mi čas, abych se s tím vyrovnal.

Tvůj manžel

Jack

————————————

Od: Laura Fergusonová

Odesláno: 4. března 2011, 23:47

Komu: Jack Randall

Předmět: Re: re: re: re: re: Zavolej mi!

[Redigovaný] Štrasburský deník – 1. část

Nejmilejší Jacku,

přečetla jsem tvůj deník a nevím, jestli se mám smát nebo plakat – tolik věcí jsi špatně pochopil! Ke konci jsem se ještě nedostala – cítím se už trochu unavená a rozrušená – ale během čtení jsem přidala pár komentářů a oprav. Přečti si je, prosím. Chci, abys náš rozchod vnímal jako celou řadu nepochopení a nedorozumění. Zřejmě je už pozdě, abychom předchozí dva roky znovu otevírali, ale není důvod, abychom se nevídali alespoň jako přátelé. Chybíš mi, Jacku, a myslím si, že i ty mě postrádáš. Tak mi zavolej.

Laura

Table of Contents

CO JSME SI NEŘEKLI

Věnování

Motto

*

1. ČÁST

*

*

*

*

*

*