Copyright © 2014 by Bastei Lübbe AG, Köln

Translation © Bohumila Kučerová, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z německého originálu DIE SPUR DES MAORI – HEILERS

přeložila Bohumila Kučerová

Redakční úprava Drahomíra Smutná

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-497-5 (ePub)

ISBN 978-80-7543-498-2 (mobi)

HAMBURK, LISTOPAD 2012

Pokoj pro hosty v babiččině domě vypadal, jako by se jím prohnalo tornádo. Marie rozložila po celé podlaze věci, které si přivezla z Indie, včetně špinavého prádla. Svůj vlastní byt před odjezdem na rok pronajala, čehož nyní litovala, protože se vrátila už po šesti měsících. Ale ne proto, aby v Hamburku zůstala, nýbrž jen aby si zabalila věci na další cestu a krátce se setkala s babičkou.

Po návratu z Indie vlastně hodlala vyrazit do Jižní Ameriky, ale babička jí tak přesvědčivě našeptávala, že se má vypravit na Nový Zéland, že nakonec jejímu naléhání podlehla. Nedokázala své babičce Anně skoro nic odepřít. Od té strašné nehody, při které zahynula její matka, byla babička jejím nejbližším člověkem. Marie se zamračila. Nedokázala na tu příhodu pomyslet, aniž by se v ní vzedmula vlna hněvu. Hněvu na svou sestru, která seděla za volantem a na náledí narazila bokem vozu do stromu. Tou stranou, kde seděla jejich matka. Ta byla na místě mrtvá. Zlomila si vaz, zatímco Amélie vyvázla bez jediného škrábnutí.

Měla jsem sestře už dávno zavolat a povědět jí, že jsem zpátky z Indie a zdržím se týden v Hamburku, napadlo Marii, ale při té myšlence pocítila prudký odpor. Přestože policie neshledala u Amélie žádné pochybení, Marie jí vskrytu duše přičítala odpovědnost za matčinu smrt. Jistě, nejela rychle, nepila před cestou alkohol a náledí ji zaskočilo, ale to opravdu musela jet riskantní trasu z Hamburku do Stade zrovna v onu nešťastnou zimní noc? Aby se zúčastnila údajně tak nesmírně významné společenské události, jako byl ten ples? A navíc, přestože byla kvůli svému nadměrnému pracovnímu nasazení opět jednou na pokraji nervového zhroucení?

Marie si moc dobře vzpomínala, jak vystresovaně na ni působila, když vyzvedávala jejich matku. Ne, nezavolám jí, rozhodla se a vytáhla si z hromádky pestrých šátků ten, který si vezme s sebou na Zéland. Hektický příval slov, jenž by ji očekával z Améliiných úst, si ráda odpustí.

„Kdyby ses jen viděla,“ poznamenala Anna, která už chvíli stála ve dveřích. „Budeš mít brzy vrásky, když se budeš takhle mračit.“

„Se čtyřicítkou na krku tomu člověk neujde,“ zasmála se Marie.

„Kecko, ještě ti do ní chybí tři roky…“ Anna natáhla k vnučce ruku, ve které něco svírala. „Mám tu pár starých fotografií Lízy a Richarda.“

Marie se kriticky zadívala na první, svatební snímek. „Moc šťastně se ti dva netváří.“

„Já bych se taky neusmívala, kdybych si musela vzít Richarda Bruhnse,“ odvětila Anna.

„A tvoje sestra si ho brát musela?“

Anna energicky zavrtěla hlavou. „Jistěže ne. Nikdy by se nevydala za moře, kdyby byla těhotná.“

Marie si důkladně prohlížela ženicha. „Až na ten zakaboněný kukuč nevypadá špatně,“ konstatovala.

„Obávám se, že přesně to byl ten důvod, proč moje sestra tenkrát kývla na jeho nabídku. Mně sympatický nebyl, ale to nebylo divu. Byla jsem ještě dítě a on mě chtěl oloupit o moji milovanou sestřičku.“

„A ty myslíš, že bych mohla na Novém Zélandě opravdu najít jejich stopy?“

„Ano, někde se museli usadit. V každém případě je jisté, že na Zéland dorazili. Líza to oznámila v dopise, který poslala mým rodičům a mně.“

Anna vytáhla zažloutlý list.

„Tohle byl první a zároveň poslední dopis, který jsme od sestry obdrželi. Pak veškeré kontakty ustaly. Nechápu to. Byly jsme si tak blízké, ačkoli mně bylo tenkrát pouhých dvanáct let a ona byla ve svých devatenácti už mladá dáma. Večer před odjezdem mi svatosvatě slíbila, že až budu dost stará, pošle mi lodní lístek. Moji rodiče byli totiž velmi přísní. Líza mě vždy chránila před otcovými ranami. Prosila jsem ji, ať mě vezme s sebou. Věřím, že svůj slib myslela vážně. Ach, co bych jen dala za to, kdybych se dozvěděla, jaký byl její osud.“ Anna se na Marii pronikavě zahleděla. „Sourozenci by měli držet při sobě,“ dodala s povzdechem.

Výraz Mariiny tváře ochladl. „Chceš mi snad naznačit, že bych měla vykonat návštěvu u své sestry workoholičky?“

Anna se zakabonila. „Ach, bolí mě, když vidím, jak málo si vy dvě rozumíte. Když si jen vzpomenu, jak byla Karla šťastná, když otěhotněla s Amelií a pak tři roky nato s tebou. Vaši rodiče už nedoufali, že budou obdařeni dětmi. A teď se musím dívat na to, jak se vy dvě nedokážete spolu snést. Je to smutné.“

„Víš moc dobře, čím je můj vztah k ní poznamenaný,“ odsekla Marie. „Proč musela mámu tahat na ten zatracený bál? Venku mrzlo, až praštělo, a máma o tyhle reprezentační povinnosti nikdy nestála. Jen si vzpomeň na její revma. Ale Amélie do ní určitě hučela tak dlouho, až máma přivolila, že s ní pojede.“

„Přestaň už s těmi výčitkami! Amélie za nic nemůže.“

„Ne? Ta by při tom, jak je věčně přetažená, neměla vůbec sedat za volant.“

„Tak to už by stačilo! Kdo udělal z toho ubohého pekařského krámku tvého otce vzkvétající podnik? Amélie se musela dřít dnem i nocí, aby toho dosáhla.“

Marie pokrčila rameny. „No a? Mně ten krámek úplně postačoval.“

„Děvče, jsi tak nespravedlivá. Kdyby tě Amélie nevyplatila, nemohla by sis jen tak cestovat po světě. Přeju ti to, ale byla bych ráda, kdybys své sestře po návratu ze Zélandu vypomohla v obchodě. Myslím, že toho rajzování už bylo dost. Vy sestry byste měly držet při sobě.“

Marie protočila panenky. „V pekárně Jaspers nebudu nikdy pracovat. To radši přejdu ke konkurenci.“

„Po kom jsi tak paličatá? Obě jste se vyučily řemeslu a Amélie má i ekonomické vzdělání. Byly byste ideální tým.“

„Nikdy nebudu jako moje sestra, pro kterou je společenské postavení důležitější než vnitřní hodnoty. A nezapomeň, že i já jsem studovala, sice ne podnikovou ekonomii, ale etnologii. K čemu mi to asi v takové firmě bude? Abych se nechala komandovat? Amélie už není člověk, stal se z ní automat na peníze! Není divu, že nemá žádného chlapa.“

Anna laškovně pohrozila vnučce prstem. „Jen nech na hlavě. Ty máš sice pořád nějakého toho amanta, ale žádný z nich nestojí za nic. V tomhle směru si vy dvě nemáte co vyčítat. Pravnoučete se už asi nedočkám.“

„Ale babi, naděje umírá poslední. Dělám, co můžu.“ Marie zamávala s úsměvem fotografií opáleného svalnatého muže. „Ujde, že?“

Anna hlasitě vydechla. „Kdypak ho zase uvidíš?“

„Nikdy, brzy bude mít v Kapském městě svatbu. Výlet do Indie bylo jeho rozloučení se svobodou.“

„Marie, Marie, kam tohle povede? Víš, že jsem na svoje stáří docela liberální, ale nemyslím si, že ti přísluší Amélii takhle ostře soudit.“

Marie se na babičku něžně usmála. „Ty jsi přírodní úkaz, babi. Nikdo by ti třiadevadesát nehádal ani ve snu. Nanejvýš tak osmasedmdesát! Takhle bych chtěla taky vypadat, až budu stará!“

Anna Tannerová byla vysoká štíhlá žena se světle obarvenými vlasy. Na svůj věk měla překvapivě málo vrásek. Oči už jí sice moc nesloužily, potřebovala naslouchátko a kolena ji bolela stále častěji, ale nic z toho na ní nebylo poznat. Coby bývalá profesorka gymnázia byla stále duševně čilá a zajímala se o vše, co se děje ve světě.

Marie jí vtiskla polibek na tvář.

„Neodbíhej od tématu,“ napomenula ji Anna s hranou přísností.

„Slibuju, že se vrátím s novozélandským přítelem. Budeš pak spokojená?“

Anna se zasmála. „Nemusíš to až tak přehánět. Bude mi stačit, když budeš se sestrou spolupracovat ve firmě.“

„Ráda bych ti splnila každé přání, ale zrovna tohle nemohu. Amélie mě vyplatila. Firma Jaspers patří toliko jí, včetně hlavní budovy, filiálek, cateringu, organizování oslav… Nechci s ní mít nic společného. A ruku na srdce, babi, tvoje sestra taky nebyla zrovna spolehlivá. Copak není zjevné, že na tebe prostě zapomněla?“

„A právě tomu nedokážu uvěřit!“ namítla Anna prudce. „Proto chci, abys po ní pátrala. Slib mi, že svoji cestu začneš v Nelsonu!“

„Ano, babičko, mám letenku do Wellingtonu a pak mi stačí už jen překročit Cookův průliv mezi oběma hlavními ostrovy, abych se dostala do Nelsonu. A tam vypátrám, co se stalo s tvojí sestrou. Farma, na které budu pracovat, leží jen kousek od něj.“

„A ty si chceš peníze na cestování po Zélandu skutečně vydělat na ovčí farmě? Vždyť máš ještě dost finančních prostředků, nebo ne?“

„Co já vím, k čemu se mi ještě budou hodit. Nebylo by rozumné všechny je utratit.“

Anně přelétl po tváři úsměv. „Jako bych slyšela Amélii…“

Marie zoufale zasténala. „Prostě se nechci úplně vydat z peněz, co je na tom? Amélie, ta baží jen po jediném: úspěchu a bohatství. Neumí si už vůbec užívat života…“

„Tak to by stačilo,“ zarazila ji Anna. „Mám vás obě stejně ráda. Tím věčným obviňováním mámě život nevrátíš.“

Marii se zalily oči slzami. Annina slova ji zasáhla v bolavém místě. Nikdy Amélii neodpustí, že ji připravila o matku. Ona a Karla si byly tak blízké. Zato ctižádostivá a podnikavá Amélie zůstávala matce cizí. O to více ji obdivoval otec, jehož život ukončil srdeční záchvat. „Maminčin mazánek“ nebo „tatínkův mazánek“, škádlívaly se sestry. Neboť jakkoli byly rozdílné, vlastně si docela dobře rozuměly. Až do chvíle, kdy před osmi lety narazilo Améliino auto do stromu. Otevřeně však Marie své sestře nikdy nevyjevila, co si o té nehodě myslí. A ta si při všem tom shonu, ve kterém žila, snad ani nevšimla, že Marie ve vztahu k ní ochladla.

Anna vnučku něžně objala. „Vím, že ti máma chybí. Ale podívej, byla to moje dcera. Milovala jsem ji nade vše. A to nejstrašnější pro matku je…“ Anna pro slzy nedokázala dokončit větu.

Tak ráda bych Amélii odpustila, pomyslela si Marie, ale nedokážu to!

Ozvalo se zazvonění telefonu. Anna se jemně vymanila z vnuččina objetí, ovládla se a zvedla sluchátko.

„Sanitka? Klinika? Hned tam budu!“ slyšela babičku sípět.

„Babičko? Co se děje?“ zvolala Marie a přiskočila ke staré ženě, aby ji podepřela.

„Amélie je v nemocnici,“ vyrazila ze sebe Anna.

Marie se už na nic dalšího neptala. Přistrčila babičce židli a srdce jí bilo až v krku. Zatraceně, tolik jsem toho chtěla Amélii ještě říct, běželo jí hlavou.

„Volala její sekretářka Svenja,“ pokračovala Anna. „Našla Amélii u otevřeného okna. Celá se prý třásla a lapala po dechu. Svenja si myslela, že z něj chce skočit, a odtáhla ji a uklidnila. Amélie pak dostala astmatický záchvat a Svenja zavolala záchranku. Teď leží na klinice. Musím hned za ní.“

„A já už si myslela…“ vydechla Marie úlevou. „Zavezu tě tam.“

Anna se zvedla ze židle. Marie se polekala, sinalá stařenka v té chvíli připomínala zjevení ducha. Dostala o ni strach.

„Neměla bych jet raději sama?“ zeptala se.

„Ne, ne, musím ti přece pomoct,“ namítala Anna, ale pak se jí zhroutila do náruče. Vystrašená Marie ji odvedla do ložnice a uložila do postele.

„Zavolám doktora!“ prohlásila rozhodně.

„Ne, doktora ne, nejsem nemocná,“ protestovala Anna.

„Žádné námitky!“ trvala na svém Marie a zatelefonovala lékaři. Pak ještě informovala Anninu hospodyni.

„To opravdu není nutné,“ bránila se Anna. „Jen jsem se vylekala. Mám pořád strach, že mě vy dvě opustíte. Jako kdysi moje sestra a vaše matka.“

„Žádné strachy, my máme tuhý kořínek!“ ubezpečila ji Marie a něžně pohladila stařenku po kostnaté ruce.

„Vypravuj mi něco o své sestře,“ pokusila se Marie odvést její myšlenky od starostí o Amélii. „Jak to tenkrát bylo? Odkud vyjeli?“

„Cestovali z Hamburku do Londýna a tam nastoupili na loď plující na Nový Zéland,“ odpověděla Anna chraptivě.

„Bylo to v těch letech jednoduché cestovat na Nový Zéland?“

„Vůbec ne! Kvůli hospodářské krizi všechny tyhle země zpřísnily svoje předpisy, ale Richard právě obdržel větší dědictví a jeden jeho starý přítel mu vystavil písemné osvědčení, že si za ty peníze koupí hospodu. Kromě toho byl Richard tesař a o řemeslníky byl vždycky zájem.“ Annin dech se uklidnil a do tváří se vrátila barva.

Přesto jí dal přivolaný lékař posilující injekci a nařídil klid na lůžku. Hospodyně Elsa slíbila, že se o Annu postará, než se Marie vrátí z nemocnice.

Marie si cestou ven uvědomila své špatné svědomí. Co když se její sestře opravdu přihodilo něco vážného? Nebude si pak věčně vyčítat, jak chladně se k ní od té nehody chovala? Nasedla do svého starého mini. Kolikrát si jen z ní Amélie kvůli tomu vozítku utahovala!

Při výjezdu málem narazila do projíždějícího vozu. Musím se soustředit na řízení, napomínala se. Ulevilo se jí, když se před ní objevil vjezd do nemocnice.

UPPER MOUTERE, ÚNOR 1931

Jsme na Novém Zélandu už téměř tři měsíce a čas od našeho příjezdu utekl jako voda. Dnes se konečně dostávám k tomu, abych zapsala první slova do tohoto roztomilého sešitku. Anna si dala tolik námahy a polepila jeho obálku lesklými obrázky. Moje malá sestřička je kromě mých přítelkyň jediný člověk, po kterém se mi upřímně stýská. Mám špatné svědomí, že jsem ji nechala v Hamburku samotnou. Otec je tak strašně prchlivý a nevypočitatelný. A navíc vstoupil do té hnusné strany, která slavila při volbách do Reichstagu takové úspěchy. Stejně jako můj nejstarší bratr Kurt. Obávám se, že i Richard by dříve či později patřil do tohoto spolku, kdybychom zůstali doma, protože se shoduje s otcem i Kurtem v tom, že Německo se postaví znovu na nohy pouze se silným vůdcem v čele. Mají tím na mysli toho vyřvávajícího prcka, kterého ukazují stále častěji ve filmových týdenících. Pohádala jsem se kvůli němu dokonce i se svojí nejlepší kamarádkou Lotkou. Tvrdila, že ten Hitler má nějaké magické vyzařování. Není divu, že si Lotka tak rozumí s Kurtem. Snad aspoň tihle nacisti přestanou se svými nočními bitkami, když teď sedí v parlamentu. Kolikrát se jen Kurt vrátil nad ránem domů a chlubil se, kolika „rudým“ uštědřil výprask. Ten kluk má v sobě něco zvráceného. Už jako malý chytal myši, aby je týral a mě s nimi. Jen aby nenakazil malého Rolfa. Nejradši bych si ho vzala s sebou na druhý konec světa, stejně jako svoji sestřičku. Chudák Anička! Maminka ji před otcovou prchlivostí sotva ochrání. Nemá odvahu se mu postavit. Upřímně řečeno jsem ráda, že jsem se rodičů zbavila. Otec je tyran a matka jen trpící oběť. Ale Anna se nedá, má odvahu! Nebojí se ani jeho řemenu. Jak jsem ji tam mohla v tom pekle zanechat! Tímto zde svatosvatě přísahám, že jakmile Anička dokončí školu, vezmu si ji k sobě na Zéland. Dnes už určitě napíšu rodičům a Aničce dopis. Rodičům jen na oko. Bude určen hlavně pro moji sestru, aby věděla, že jsem ještě naživu. V žádném případě však nesmím prozradit, jak si tady vede Richard. Otec by se ho samozřejmě zastával a zasypal mě připomínkami, že je to jen vina ženy, když její muž sahá po flašce. Já ho ale k pití nenavádím, i když zároveň nejsem ani žádná fúrie, před kterou by se musel utíkat k alkoholu. Hospodu ještě nekoupil, což je jenom dobře. Asi by byl její nejlepší zákazník. Vždycky si rád přihnul, jenže v Německu hlavně piva. Muži, kterými se Richard obklopil tady, pijí ale whisky.

Sotva mine den, kdy nepadne do postele opilý. Ani se nevysvleče. Já mu pak alespoň zuju boty. Nejhorší to je ale druhý den. Má tak mizernou náladu, že ho moucha na stěně dokáže uvést do záchvatu zuřivosti. Nevím, jak dlouho to dokážu snášet, aniž bych se ozvala. Zatím prostě neberu jeho chování tak úplně vážně.

Někdy si vzpomenu na slova své sestřičky, když slyšela, že si chci vzít Richarda. „Zbláznila ses? Nemůžu ho vystát!“ zvolala tehdy pobouřeně. Ano, opravdu jsem nemohla být při zdravém rozumu, ale teď je pozdě litovat. Stala jsem se jeho manželkou a chci mít vlastní rodinu. Nejméně tři děti, ale nechci jen sedět doma. Musím dělat něco smysluplného a vím, že jeden takový úkol tu pro mě je. Byla jsem v sirotčinci a přinesla jsem dětem dárky. Ptala jsem se miss Hunterové, zda bych mohla v domově pracovat jako dobrovolnice.

Maorské děti mi říkají „pakeha“. Tak nazývají Maoři bílé lidi. To jsem se dozvěděla už při plavbě ze Severního na Jižní ostrov. Od prvního Maora, se kterým jsem se setkala.

Plavba přes Marlborough Sounds byla úchvatná! Po rozbouřeném moři jsme vpluli do ticha fjordů, kterým tady říkají sounds. Hladina byla hladká jako zrcadlo. Kam oko dohlédlo, všude zelené pobřeží a malinkaté ostrůvky. Tohle je místo, kde bydlí víly, pomyslela jsem si. Nad vodou se vznášel lehký opar. Stála jsem na přídi a kochala se tou krásou, a tu se ke mně přidružil. Urostlý cizinec, který neměl vysloveně tmavou pleť, ale nebyl ani bílý. Oči měl černé jako uhel. Trochu jsem se vylekala, ale on se zasmál a řekl, že si na vzhled Maorů musím zvykat, na severu Jižního ostrova jsou jich prý tisíce. Mezitím jsem už skutečně poznala mnoho Maorů a myslím, že on byl míšenec. Prozrazoval to jeho úzký nos. Hezký oblek a vybrané způsoby naznačovaly, že je asi příslušník vyšší vrstvy.

Ti chlapi, co s nimi Richard pořád vysedává v té začouzené putyce, nevědí na rozdíl od něj o slušném vychování vůbec nic. Zvláště jeho kumpán Sam Sydner je mi strašně nepříjemný. Jeho obscénní pohledy mě urážejí. Ještě že mi Richard netahá kumpány domů. Tomu chlapíkovi z lodi nesahá žádný z nich ani po kotníky. Ne, „můj první Maor“, jak mu pro sebe říkám, byl zdvořilý člověk. Říkal, že na to, že jsem pakeha, mám velmi tmavé vlasy. „Pakeha?“ zeptala jsem se. „Co je to?“ Odpověděl mi s krásným širokým úsměvem. „Tak říkáme my Maoři bílým lidem.“

Byla bych si s ním ráda dál povídala, ale tu na mě zavolal Richard a mínil, že si tam nahoře na palubě uženu smrt. Ujistila jsem ho, že mi ten svěží vzduch dělá dobře, ale on se rozzlobil a doslova mě odvlekl na lavici dole. Od té doby, co jsme v naší nové vlasti, se ke mně celkově chová hruběji než dřív. Proto jsem jen ráda, že se v noci jen zřídka na mě sápe, aby se se mnou vyspal. Stejně z toho nemám žádné potěšení. Když v noci ležím celé hodiny bdělá a čekám, až se Richard vrátí z hospody, musím často myslet na toho muže z lodi. Díval se na mě tak, jak ještě žádný muž před ním. Ten jeho pohled ve mně probudil touhy, které se nikdy nenaplní. Snažím se na ten magický okamžik zapomenout, ale už navždy se mi vryl do srdce. Stačí, abych zavřela oči, a obličej toho muže se přede mnou objeví v celé své cizokrajné kráse.

Jak můžu teď psát dopis své rodině, když mi už zase buší srdce jako o život, jen na něj pomyslím?

Najdu si pro svůj deník nějaký dobrý úkryt. Nechci ani pomyslit, co by následovalo, kdyby ho Richard našel a přečetl si ho. Když se opije, je schopen všeho…

HAMBURK, LISTOPAD 2012

Marie zastavila u nemocniční brány. Když se jí vrátný ptal na její cíl, uvědomila si, že nemá tušení, kam sestru dopravili. Uvedla muži její jméno a popsala příznaky a ten zvedl telefonní sluchátko.

„Terapeutické centrum pro prevenci suicidního chování.“ Ukázal jí na plánu nemocnice, kde se toto oddělení nachází. Co to je za pitomost! pomyslela si Marie. Její sestra je ta poslední, která by chtěla spáchat sebevraždu. Amélie je rozená bojovnice. Stejně jako otec dokázala prosadit vše, co si vzala do hlavy. Musím ji odtud dostat, říkala si, jinak ji ještě umístí někam na uzavřené oddělení.

Energickými kroky vstoupila do čekárny ambulance a hned netrpělivě zabušila na dveře ošetřovny. Otevřela jí nevlídně se tvářící zdravotní sestra.

„Hledám Amélii Jaspersovou,“ předešla Marie její výtku.

„Ta je právě v ordinaci. Počkejte prosím, až tam skončí,“ odpověděla sestra a chystala se zavřít dveře, Marie však stačila strčit mezi dveře nohu. „Musím za ní. Prosím!“

„Jste její příbuzná?“

„Jsem její sestra a musím ihned uvést na pravou míru jednu věc: Jestli tu někdo předpokládá sebevražedné úmysly, je to naprostý nesmysl. Moje sestra se docela určitě nehodlala zabít.“

„No dobrá, pojďte dál. Nejlepší bude, když si nejprve promluvíte s lékařem.“ Sestra vedla Marii dlouhými chodbami, pak otevřela dveře jedné z ordinací a požádala ji, aby tam počkala.

Zatímco Marie putovala pohledem po střízlivě zařízené místnosti, hlavou jí vířily myšlenky. Může si být opravdu tak jistá, že Amélie nepomýšlí na sebevraždu? Už svoji sestru dávno nezná tak dobře jako dřív. Poslední osobní rozhovor s ní vedla ještě před matčinou smrtí. Potom se už bavily pouze o obchodních záležitostech a o tom, za jakých podmínek bude Marie ochotná přenechat Amélii celý podnik. Co když ta nehoda na Amélii přece jen zanechala následky? Možná není zdaleka tak klidná a nad věcí, jak se tváří.

Všechny ty myšlenky se však rozplynuly v okamžiku, kdy uslyšela z vedlejší místnosti hlasitý sestřin hlas. „Co si prosím vás myslíte? Že bych byla tak blbá a chtěla vyskočit ze čtvrtého patra? Nevím, co to se mnou bylo. Takový stav jsem ještě nezažila. Celá jsem se třásla, hlava mi chtěla puknout a měla jsem pocit, jako by mi v žilách proudilo místo krve šampaňské. Ale skočit z okna, proboha?! Moje sekretářka měla vždycky sklony k přehánění.“

Ne, to nezní, jako by Amélie měla sebevražedné myšlenky. Právě naopak, je to typická Amélie. Vinu hledá vždy jen u ostatních. Chudák Svenja. Marie cítila, jak v ní sestřin panovačný tón rozněcuje hněv, i když se jí zároveň ulevilo. Ne, Amélie nepotřebuje žádnou pomoc, určitě ne od ní! Nejraději by se sebrala a odešla, jenže co by řekla babičce, když by se vrátila do Winterhude bez Amélie?

V té chvíli vstoupil do místnosti lékař. V obličeji se mu zračila bezradnost.

„Rád bych si s vámi promluvil mezi čtyřma očima,“ řekl vlídně a pokynul Marii, aby se posadila na židli. „Jsem doktor Beermann.“

„Co je jí, doktore?“ otázala se Marie. „Upřímně řečeno, soudě podle tónu mé sestry, je to zase ta stará Amélie.“

„Jak to myslíte?“ dotazoval se lékař. Byl středního věku, s prošedivělými skráněmi a důvěru budícíma očima.

„Všechno musí být po jejím, nesnese odpor. Kromě toho pracuje čtyřiadvacet hodin denně a pohrdá všemi, kdo tak nečiní.“

„Zdá se, že svoji sestru dobře znáte,“ poznamenal doktor Beermann s úsměvem, který vzápětí vystřídal starostlivý výraz. „Vaše sestra je velmi vyčerpaná, nejraději bych si ji zde nechal. Její stav je vážný, i když jsem nezažil mnoho pacientů, kteří by se po kolapsu tak rychle vzpamatovali. Nemyslím si, že by jí hrozila sebevražda. Nicméně symptomy, které popsala sekretářka, ukazují na vedlejší účinky léků spojené se zvýšenou hladinou serotoninu v organismu. Tělo reaguje třesem, vyšším krevním tlakem, zrychlením srdeční činnosti, zmateností a závratěmi. Zdá se, že vaše sestra na svoje stavy užívala bez lékařského předpisu protichůdně působící léky. Není divu, že prudce otevírala okno. Moclobemid jí způsobil návaly horka. Musíme zkrátka léčit její depresivní stavy pod lékařským dohledem.“

Marie se pousmála. „Moje sestra a deprese? To je snad vtip.“

„A co je tohle?“ lékař jí podal krabičku s nápisem Aurorix. „Tohle měla u sebe. Tvrdí, že ty prášky dostala od své známé lékařky. Jsou to silná antidepresiva.“

Marie nechápavě zavrtěla hlavou.

„Obávám se, že vaše sestra trpí syndromem vyhoření a měla by být neodkladně hospitalizována,“ dodal lékař.

„Řekl jste jí to?“

„Povím to takhle: potřebujeme vaši podporu. Workoholik, odpusťte mi to slovo, si především potřebuje odpočinout. Máme na to odpovídající lékařská zařízení. Postaral bych se o to, aby vaše sestra dostala tu nejlepší péči.“

„Mám své sestře radit, aby se zklidnila? Ta nevydrží klidně sedět ani dvě minuty, aniž by koukala na svůj BlackBerry.“ Marie skepticky potřásla hlavou. „Upřímně řečeno, nevím, jestli jsem ta pravá. Nejsme si se sestrou zrovna blízké.“

„Pokuste se o to alespoň,“ nedal se lékař odbýt a zvedl se. „Teď ji sem přivedu.“

Marii se zrychlil pulz a při vstupu Amélie do místnosti se začala dusit. Jako by tam, kde se nacházela Amélie, nebylo pro ostatní dost vzduchu k dýchání. Tak to alespoň Marie vnímala ve svých dětských a mladších letech a totéž pociťovala i nyní s nebývalou intenzitou.

Nezdálo se však, že by Amélie něco z toho vnímala. Vrhla se nadšeně k Marii a objala ji, jako by byly na nějakém večírku. „Ráda tě vidím, prcku!“

Jak jen Marie nenáviděla tohle sestřino oslovení. „Ahoj, Amélie,“ odvětila zmučeně a nechala se trpně políbit na obě tváře.

„No ukaž se mi!“ Amélie poodstoupila o krok dozadu, aby si mladší sestru důkladně prohlédla. „Je poznat, že máš za sebou další ze svých typických výletů, ty hipísačko,“ konstatovala se smíchem, poněkud příliš pronikavým, a narovnala jí pestrý šátek u krku.

Marii střídavě polévaly horko a chlad. Nic se nezměnilo. Sotva se ocitla v blízkosti své sestry, jako by se uvnitř scvrkla. Všechny ty masáže a meditace, které absolvovala na své cestě po Indii, jí byly k ničemu. Améliin vzhled byl navzdory tomu, že ji sem dovezla sanitka, jako vždy dokonalý. Dlouhé blond vlasy měla precizně vyčesány do drdolu, na rtech se leskla decentní růž, ani líčení očí neměla rozmazané. Jen byla děsivě hubená.

„Amélie, doktor Beermann míní, že nutně potřebuješ vypřáhnout,“ začala bez zbytečných okolků.

Amélie na ni tázavě pohlédla. „A to jako proč?“

„Jsi přepracovaná, a to už léta. Musíš se začít šetřit.“

Amélie udiveně potřásla hlavou. „Vždyť jsem nedávno strávila týden na nákupech v Dubaji.“

Marie otráveně zvedla oči ke stropu. „Jasně, v tom vedru a plně klimatizovaných obchodních centrech ses určitě úžasně zotavila.“

Doktor si omluvně odkašlal. „Mohu jen zopakovat, co jsem vám oběma řekl, paní Jaspersová. Takhle už nemůžete dál pokračovat. Měl bych pro vás opravdu dobrou kliniku…“

„Kliniku? Ale já nejsem nemocná.“

„Ale ano, jste.“ Podržel jí před očima krabičku s léky. „Aurorix. Víte, že je to nejsilnější lék proti depresím? Předepisuje se jen na recept. Mimochodem máte už ekzém na krku. A také ten astmatický záchvat mohl být způsoben těmito tabletami. Co ještě jste brala? Všechno totiž nasvědčuje tomu, že toho bylo víc, protože vaše tělo reagovalo na silně zvýšenou hladinu serotoninu.“

Améliin výraz ochladl.

„Co mi to tu podsouváte?!“

„Nezlobte se, paní Jaspersová, ale reakce vašeho těla prozrazuje, že jste užívala ještě nějaký další prostředek.“

„Prosím, podívejte se sám!“ Amélie k němu natáhla svoji kabelku. „Ty tablety jsem vám přece ukázala dobrovolně. Proč bych vám měla zatajovat nějaký další lék? Jde koneckonců o moje zdraví!“

„Přesně tak,“ odvětil lékař. „Takže mi ukažte, co tam ještě máte.“

Amélie neochotně zalovila v kabelce a vytáhla kromě řady jiných věcí také krabičku s třezalkovými kapslemi.

„Tak tady máme toho hříšníka!“

„Třezalka snad není na předpis,“ odfrkla Amélie podrážděně.

„To ne, ale na vině je jejich kombinace. Je to jako se vším, příliš mnoho škodí. Když se léky obsahující serotonin zkombinují s antidepresivy, hladina serotoninu v těle se dramaticky zvýší. Od mé kolegyně bylo nezodpovědné, že vám z přátelství přenechala tak silný prostředek. Za to by měla být předvolána před lékařskou komoru.“

Amélii proběhl obličejem záškub. „Vzala jsem si ho sama, když odešla na toaletu. Vím, že to nebylo správné, ale už jsem si nevěděla rady. Má ty léky vždy zamčené, ale ten den byla skříňka otevřená. Nenapadlo ji, že bych jí něco ukradla.“

Amélie dosedla na židli a zkroušeně sklopila hlavu. „Bylo to pořád horší,“ přiznala tiše. „Ztrácela jsem chuť k jídlu. Nemohla jsem spát. Bála jsem se, že nebudu zvládat svoji práci. Teprve když jsem stála před otevřeným oknem a lhostejně pomýšlela na to, že skočím, došlo mi, že musím něco podniknout. A tehdy jsem si vzala ty tablety z ordinace mé přítelkyně.“

Amélie zvedla hlavu. V očích se jí leskly slzy.

„Vidíš, je nejvyšší čas udělat to, co ti navrhuje doktor Beermann. Firma se bez tebe nějakou dobu obejde,“ promluvila Marie konejšivě. Najednou jako by se vrátila do dětství. Do doby, kdy jejich pes rozkousal Améliinu oblíbenou panenku. A kdy ještě dokázala se svojí sestrou upřímně soucítit.

„Já ale na žádnou kliniku nechci. Všichni ti psychouši zavření pod jednou střechou mě doopravdy připraví o rozum,“ protestovala Amélie.

„Nemohu vás nutit,“ povzdechl si lékař. „Ale mohu vás ujistit, milá paní Jaspersová, že vám za těchto okolností nemohu nic zaručit.“

„Samozřejmě se chci léčit,“ hlesla Amélie.

Na okamžik uviděla Marie ve své sestře to malé děvčátko, kterým kdysi bývala.

„Pane doktore, odvezu teď sestru k naší babičce. Tam si pár dní odpočine,“ navrhla Marie.

„Ale já musím neodkladně do firmy,“ namítla Amélie energicky.

„Varoval jsem vás,“ prohlásil lékař mrzutě. „Nedávno jsem měl podobný případ. Pacientka ignorovala všechny signály syndromu vyhoření a nakonec se předávkovala prášky na spaní.“

„No dobrá, zavolám své pravé ruce a vezmu si týden volno,“ zavrčela Amélie. „Dalších hororových historek mě můžete ušetřit.“

„Dejme tomu pro začátek, ale když budete pokračovat tak jako předtím, brzy na tom budete stejně.“ Doktor na Marii významně upřel zrak. „Spoléhám na vás. Snad se vám podaří sestru přesvědčit. V každém případě vám dám s sebou prospekty nejlepších klinik.“ Vtiskl jí do ruky štos nablýskaných brožur.

„Nemusíte se mnou jednat, jako bych byla nesvéprávná,“ vyštěkla Amélie, vyrvala Marii z ruky prospekty a kvapně si je nacpala do kabelky.

„Musíte ve svém životě provést zásadní změny,“ prohlásil doktor a podal jí ruku na rozloučenou.

Amélie si povzdechla. „Ano, něco změním, to vám svatosvatě slibuji.“ Její hlas zněl náhle smířlivě.

Když nastupovaly do auta, všimla si Marie, že sestra vypadá zamyšleně. Že by doktorova slova přece jen dopadla na úrodnou půdu?

„Abych něco změnila, musela bych žít tak uvolněně jako ty,“ promluvila Amélie konečně.

„Ach, Amélie, nemyslím si, že bys byla ochotná dobrovolně odcestovat na druhý konec světa, na Nový Zéland,“ poznamenala Marie.

„Nový Zéland nezní špatně. Všechny ty ovce a příroda. Už jen ta představa mě uklidňuje. Určitě je to lepší nápad než nějaká klinika. Opravdu tam hodláš letět?“

Marie polkla nasucho. Že se vůbec o Novém Zélandu zmiňovala. Neuměla si představit, že by letěla na Zéland spolu s Amélií. Předstírala, že přeslechla její otázku, a začala nadávat na řidiče, který se zařadil před ni.

„Kdy že tam letíš?“ pokračovala Amélie po chvíli. „To by bylo přece ideální. Taková nudná země a nebyla bych tam sama. Co říkáš?“

Marie se kousla do rtu. V tom stavu, v jakém se sestra nacházela, jí nemohla bez obalu říct, že s ní rozhodně nikam letět nehodlá. Naštěstí se před nimi už objevil babiččin dům.

„Půjdeš si hned lehnout a já se o všechno postarám,“ švitořila horlivě, zatímco parkovala vůz. „Babička si o tebe dělala velké starosti. Musela do postele, jak ji to vzalo.“

Amélie však byla neodbytná. „Tak jak se ti líbí myšlenka, že bych na Zéland odletěla s tebou?“

„Ano, byla by to samozřejmě jedna z možností, ale ta země by ti připadala hrozně fádní,“ odvětila Marie vyhýbavě. Přece nebude sestře líčit, jak je ten kout světa vzrušující a že tam rozhodně nechybí kultura ani noční život. „Na klinice se o tebe postarají lépe,“ dodala.

„Jak myslíš,“ ustoupila Amélie.

Marie si oddechla. Téma společné cesty se zdálo být zažehnáno.

Table of Contents

HAMBURK, LISTOPAD 2012

UPPER MOUTERE, ÚNOR 1931

HAMBURK, LISTOPAD 2012