Ernest Hemingway

TO HAVE AND HAVE NOT

Copyright © by Hemingway Foreign Rights Trust

Translation © Miloš Ruppeldt, zomr. 1967 (dedičia) / LITA, 2017

Jacket design © 2017 by Zdeněk Ziegler

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5367-4

POZNÁMKA

Vzhľadom na najnovšiu tendenciu stotožňovať románové postavy s jestvujúcimi osobami je namieste vyhlásenie, že v tejto knihe niet skutočných ľudí; tak postavy, ako aj ich mená sú vymyslené. Ak sa tu použilo meno hociktorej žijúcej osoby, stalo sa tak čisto náhodou.

1. ČASŤ

HARRY MORGAN

(Jar)

1

Viete, ako to vyzerá v Havane zavčas rána, keď povaľači ešte spia opretí o múry domov? Ba ešte skôr, ako do ulíc vyjdú vozy s ľadom pre krčmy? Išli sme teda z prístavu cez námestie do kaviarne Perla San Francisca na kávu, a na námestí iba jeden zo žobrákov nespal; pil vodu z fontány. No keď sme vkročili do kaviarne a sadli si, tí traja nás tam už čakali.

Sadli sme si a jeden z nich podišiel k nám.

„Tak ako?“ vraví.

„Nemôžem,“ odpovedal som mu. „Veľmi rád by som vám pomohol. Ale ako som vravel už včera večer, nemôžem.“

„Sám si povedzte, koľko chcete.“

Prišli aj tí druhí dvaja a tvárili sa kyslo. Boli to naozaj fajn chlapci a ja by som im bol rád vyhovel.

„Po tisícke za jedného,“ povedal ten, čo vedel dobre po anglicky.

„Neuvádzajte ma do rozpakov,“ vravím mu. „Hovorím vám pravdu, naozaj nemôžem.“

„Keď sa to tu všetko zmení, mali by ste z toho osoh.“

„To viem. Ja držím s vami. Ale nemôžem.“

„Prečo?“

„Žijem z tej loďky. Keby som prišiel o ňu, mal by som po chlebe.“

„Za tie peniaze si kúpite inú.“

„Vo väzení nie.“

Dozaista si mysleli, že ma treba len presviedčať, lebo ten jeden si ďalej húdol svoje.

„Dostali by ste tritisíc dolárov a tá vec by neskôr mohla pre vás veľa znamenať. Toto všetko už nebude dlho trvať, veď viete.“

„Počúvajte,“ vravím, „mne je úplne jedno, kto tu bude prezidentom. Ale zásadne neprevážam do Štátov nič, čo môže tárať.“

„Chcete povedať, že my by sme tárali?“ namietol jeden z tých dvoch, čo ešte neprehovorili. Bol naštvaný.

„Povedal som nič, čo môže tárať.“

„Vy si myslíte, že sme lenguas largas?“

„Nie.“

„Viete, čo je to lenguas largas?“

„Áno. Taký, čo má dlhý jazyk.“

„Viete, čo my robíme s takými?“

„Nie tak zhurta,“ vravím. „Vy ste sa obrátili na mňa. Ja som sa vám neponúkal.“

„Buď ticho, Pancho,“ zahriakol nazlosteného ten, čo hovoril predtým.

„On povedal, že my by sme tárali,“ riekol Pancho.

„Počúvajte,“ vravím. „Povedal som, že neprevážam nič, čo môže tárať. Sú všelijaké veci, čo nemôžu tárať. Vrecia s pijatikou nemôžu tárať. Demižóny nemôžu tárať. Sú aj iné veci, čo nemôžu tárať. Ľudia môžu.“

„A Číňania nemôžu?“ spýtal sa zlomyseľne Pancho.

„Tí môžu tárať, ale ja im nerozumiem,“ odpovedal som mu.

„Vy teda nechcete?“

„Ako som vravel už včera večer. Nemôžem.“

„Ale nebudete tárať, čo?“ spýtal sa Pancho.

Pre tú jedinú vecičku, čo riadne nepochopil, bol celý bez seba. Akiste to bolo aj pre sklamanie. Ani som mu neodpovedal.

„Vy nie ste lengua larga, há?“ spýtal sa, ešte vždy celý nazlostený.

„Nemyslím.“

„To je čo? Vyhrážka?“

„Počujte,“ povedal som mu. „Nebuďte od samého rána taký ostrý. Dobre viem, že ste už kope ľudí podrezali krk. A ja som dnes ešte ani neraňajkoval.“

„Tak vy si myslíte, že som ľuďom podrezával krk?“

„Nemyslím,“ povedal som. „A kašlem na to. Vari sa ani neviete porozprávať bez rozčuľovania?“

„Teraz som rozčúlený,“ povedal. „Mám chuť zavraždiť vás.“

„Ach, dočerta,“ povedal som mu. „Ale máte veľa rečí!“

„Nechaj to tak, Pancho,“ ozval sa ten prvý. Potom sa obrátil ku mne: „Veľmi ľutujem. Bol by som rád, keby ste nás previezli.“

„Aj ja ľutujem. Ale nemôžem.“

Všetci traja sa pobrali k dverám a ja som sa díval za nimi. Boli to pekní chlapci, dobre oblečení; ani jeden nemal klobúk a zdalo sa, že majú plno peňazí. Aspoň mali o nich plno rečí a hovorili takou angličtinou, akou hovoria bohatí Kubánci.

Dvaja vyzerali ako bratia a ten tretí, Pancho, bol o niečo vyšší, ale z tej istej fajty. Poznáte ich, tých štíhlych, dobre oblečených mladíkov s lesknúcimi sa vlasmi. Nezdalo sa mi, že by bol taký zlý, aký sa robil. Zdalo sa mi však, že bol strašne nervózny.

Keď vyšli na ulicu a zabočili doprava, videl som, ako sa k nim krížom cez námestie blíži krytý voz. Najprv prasklo okenné sklo a guľka vpálila do radu fliaš vo vitríne na pravej stene. Počul som paľbu a hop, hop, hop, fľaše pozdĺž celej steny vybuchovali jedna za druhou.

Skočil som za výčapný pult na ľavej strane a ponad jeho okraj som mohol pozorovať, čo sa robí. Voz zastal a vedľa neho sa krčili dvaja chlapi. Jeden z nich mal samopal typu Thompson a druhý mal opakovaciu pušku so spílenou hlavňou. Ten s thompsonkou bol černoch. Druhý mal bielu šoférsku kombinézu.

Jeden z chlapcov ležal rozpleštený na chodníku dolu tvárou, práve pod tým veľkým roztrepaným oknom. Ostatní dvaja boli za jedným z veľkých chladiarenských povozov pivovarníckej spoločnosti Tropical, ktoré stáli pred susedným barom Cunard. Jeden z koní chladiarenského voza padol a zmietal sa v postroji, druhý ostošesť vyhadzoval hlavou.

Jeden z tých chlapíkov strieľal spoza zadnej časti voza a jeho guľky sa odrážali od chodníka. Černoch so samopalom sa skrčil skoro až k dlažbe, vypálil odspodu plnú dávku na zadnú časť voza a už to bolo – Kubánec to dostal, padol na chodník s hlavou nad jeho okrajom. Zmietal sa tam, hlavu si kryl rukami a šofér naňho strieľal, kým černoch znova nabíjal; bola to dlhá prestrelka. Po celej ulici ste mohli vidieť stopy po guľkách ako strieborné kvapky.

Druhý Kubánec chytil raneného za nohy, odtiahol ho za voz a ja som videl, ako sa černoch skláňa k dlažbe, aby na nich vypálil ďalšiu dávku. Potom som videl, ako môj starý Pancho obišiel voz a ako sa kryl za koňom, ktorý ešte stál. Odstúpil od koňa, tvár mal bielu ako špinavá plachta, a dostal šoféra svojím veľkým lugerom; držal ho oboma rukami, aby sa mu netriasol. Nezdržiaval sa, vystrelil ešte dva razy černochovi nad hlavu a raz o niečo nižšie.

Trafil do pneumatiky na aute, lebo som videl, ako unikajúci vzduch rozvíril na dlažbe kúdol prachu, a ten černoch mu asi z desiatich krokov vpálil zo samopalu jednu do brucha; iste to bola jeho posledná guľka, lebo som videl, ako potom hodil zbraň na zem, môj Pancho tvrdo dopadol na zadok, a potom sa prevalil dopredu. Pokúšal sa vstať, ešte vždy zvieral svojho lugera, lenže nemohol zdvihnúť hlavu; a vtom černoch schytil pušku, čo ležala opretá o koleso auta vedľa šoféra, a Panchovi odstrelil pol hlavy. Diabolský černoch!

Rýchlo som si glgol z prvej otvorenej fľaše, čo bola poruke, a ani by som nevedel povedať, čo v nej bolo. Bolo mi nanič z toho všetkého. Prekĺzol som popri pulte dozadu a potom cez kuchyňu, preč odtiaľ. Obišiel som celé námestie, a ani som nepozrel na zhluk ľudí, čo sa rýchlo zbiehal pred kaviarňou. Prešiel som cez bránu prístavu a rovno na loďku.

Ten chlap, čo si ju najal, ma čakal na palube. Povedal som mu, čo sa stalo.

„Kde je Eddy?“ opýtal sa ma tento Johnson, čo si nás najal.

„Nevidel som ho od tej chvíle, čo sa začala streľba.“

„Myslíte, že ho ranili?“

„Kdeže, to nie. Vravím vám, že guľky, čo vleteli do kaviarne, padli len medzi fľaše. To bolo vtedy, keď sa auto blížilo za nimi. Totiž vtedy, keď dostali toho prvého priamo pred výkladom. Prišli z takéhoto uhla, pozrite...“

„Vy to akosi dobre ovládate,“ povedal.

„Díval som sa na to,“ vravím mu.

Potom, keď som zdvihol hlavu, videl som Eddyho, ako kráča po nábreží k nám; vyzeral ešte vyšší a ešte neogabanejší ako obyčajne. Kráčal, akoby nemal kĺby na pravom mieste.

„Tu ho máme.“

Eddy vyzeral zle. Zavčas rána vlastne nikdy nevyzeral bohvieako dobre; ale teraz vyzeral naozaj veľmi zle.

„Kde si bol?“ spýtal som sa ho.

„Ležal som na zemi.“

„Videli ste to?“ spýtal sa ho Johnson.

„Nehovorte o tom, pán Johnson,“ povedal mu Eddy.

„Je mi zle, keď si na to len pomyslím.“

„Mali by ste si vypiť,“ povedal mu Johnson. Potom sa obrátil na mňa. „Tak čo, pôjdeme?“

„To závisí od vás.“

„Aký bude dnes deň?“

„Asi ako včera. Možno o niečo lepší.“

„Tak teda poďme.“

„Dobre, len čo tu bude návnada.“

Tento vtáčik už tri týždne s nami rybárčil v Golfskom prúde a dosiaľ som z jeho peňazí nevidel nič okrem sto dolárov, ktoré mi dal ešte pred príchodom na Kubu na poplatok konzulovi, na povolenie opustiť prístav, na nejakú tú návnadu a benzín. Moje bolo všetko náčinie a on si ma s ním najal za tridsaťpäť dolárov denne. Spával v hoteli a každé ráno prichádzal na loďku. Eddy mi zadovážil túto robotu, a tak som ho musel brať so sebou. Dával som mu štyri doláre na deň.

„Musím kúpiť benzín,“ povedal som Johnsonovi.

„Dobre.“

„Potrebujem na to nejaké peniaze.“

„Koľko?“

„Dvadsaťosem centov za galón. Mal by som vziať aspoň takých štyridsať galónov. To by bolo jedenásť dvadsať.“

Vytiahol pätnásť dolárov.

„Mám za zvyšok kúpiť pivo a ľad?“ spýtal som sa ho.

„To je v poriadku,“ odpovedal. „Odrátate mi to z toho, čo vám dlhujem.“

Myslel som si, že tri týždne je dosť dlhý čas na to, aby som ho vozil len tak, ale ak sa mu dalo veriť, nakoniec to bolo všetko jedno. Aj tak mi mal platiť každý týždeň. Ale mal som i takých, čo mi dlhovali za celý mesiac, a potom som svoje dostal. Bola to moja chyba, ale spočiatku som bol rád, že mi loďka nehlivie. Len v posledných dňoch ma začal znervózňovať, ale nechcel som mu nič povedať, lebo som sa bál, že sa na mňa naštve. Pokiaľ sa mu dalo veriť, čím dlhšie sa bude voziť, tým lepšie.

„Chcete fľašku piva?“ spýtal sa ma, otvárajúc debničku.

„Nie, ďakujem.“

Práve prichádzal k prístavisku ten černoch, čo nám nosieval návnadu; povedal som Eddymu, aby loďku pripravil na odplávanie. Černoch s návnadou vystúpil na palubu, odpútali sme sa od brehu a smerovali sme k východu z prístavu. Černoch medzitým pripravoval pár makrel; cez pysk a cez žiabre im pretiahol háčik, rozrezal ich na boku a potom háčik prevliekol cez ich telá, zviazal im pysky strunou a háčik dobre upevnil, aby sa nemohol vyšmyknúť a aby sa návnada vliekla hladko a nekrútila sa.

Bol to riadny čierny černoch, prefíkaný a zamračený, pod košeľou okolo hrdla nosil amulet z belasých korálikov a na hlave mal starý slamený klobúk. Na palube najradšej len spal a čítal noviny. Ale návnadu vedel dobre zakladať a robil to rýchlo.

„Kapitán, vy neviete zakladať návnadu?“ spýtal sa ma Johnson.

„Viem, pane.“

„Tak prečo si na to beriete černocha?“

„Keď sa ukážu veľké ryby, potom uvidíte,“ povedal som.

„No a?“

„Černoch to vie robiť rýchlejšie ako ja.“

„A Eddy to nevie?“

„Nie, pane.“

„Zdá sa mi, že je to pre mňa zbytočný výdavok.“ Dával černochovi dolár na deň, a ten potom každý večer chodil na rumbu. Aj teraz bolo na ňom vidieť, že by spal.

„Nezaobídeme sa bez neho,“ dodal som.

Medzitým sme už prešli popri šalupách naložených rybami, ktoré kotvili oproti Cabañas, i popri skifoch stojacich neďaleko pevnosti Morro, kde na skalnatom dne lovili veľké mäsité ryby. Zamieril som k miestu, kde prúd vytváral v mori tmavú čiaru. Eddy nahodil dva veľké plaváky a černoch mal návnadu prichystanú na troch prútoch.

Prúd zabiehal temer až k plytčine, a keď sme sa priblížili k jeho kraju, voda človeku pripadala skoro purpurová a brázdili ju pravidelné víry. Dvíhal sa ľahký východný vetrík a my sme vyplašili množstvo lietajúcich rýb, tých veľkých s čiernymi krídlami, ktoré keď vzlietnu, vyzerajú ako Lindbergh na obrázku pri prelete Atlantického oceánu.

Tieto veľké lietajúce ryby sú najlepším znamením. Kam len oko dovidelo, všade plávali v malých chumáčoch žlté zvädnuté morské riasy, ktoré jasne nasvedčujú, že je tu hlavný prúd. A pred nami krúžili vtáky nad kŕdľom tuniakov. Mohli ste vidieť, ako vyskakujú z vody, boli to len také malé tuniaky, každý asi tak dva-tri funty.

„Už si môžete nahodiť udicu, ak chcete,“ povedal som Johnsonovi.

Navliekol si rybársky opasok a vybral si najväčší prút s Hardyho navijakom, ktorý má šesťsto yardov šnúry, tridsaťšestky. Obzrel som sa a videl som, že jeho návnada sa pekne kĺže, len vlnky ju jemne nadnášali a oba plaváky sa potápali a poskakovali. Išli sme tou najvhodnejšou rýchlosťou a viedol som loďku priamo do prúdu.

„Nechajte si spodok prúta v puzdre na stoličke,“ povedal som mu. „Nebude vám potom taký ťažký. Navijak nechajte otvorený, aby ste ho mohli popúšťať, keď ryba zatrhne. Keď raz zaberie a navijak budete mať zabrzdený, môže vás strhnúť cez palubu.“

Každý deň som mu musel opakovať to isté, ale on na to nedbal. Z päťdesiatich zákazníkov ledva jedného naučíte, ako loviť ryby. Potom, keď už čosi vie, aj tak je to obyčajne trkvas a chcel by používať takú slabú udicu, čo by nič väčšie neudržala.

„Aké budeme mať počasie?“ opýtal sa ma.

„Nemohlo by byť lepšie,“ odpovedal som mu. Bol naozaj príma deň.

Dal som černochovi kormidlo a kázal som mu, aby ju držal pri okraji prúdu smerom na východ, a išiel som dozadu k Johnsonovi, ktorý si tam sedel a hľadel na svoju poskakujúcu návnadu.

„Chcete, aby som nastavil ešte jednu udicu?“ opýtal som sa ho.

„Nie, radšej nie,“ povedal. „Chcem si rybu celkom sám chytiť, spracovať aj vytiahnuť.“

„V poriadku,“ povedal som. „Nechceli by ste, aby udicu Eddy nahodil a podržal ju, kým niektorá nezaberie, a potom by vám ju odovzdal, aby ste si rybu sám spracovali?“

„Nie,“ povedal. „Najradšej mám nahodenú len jednu udicu.“

„V poriadku.“

Černoch ešte kormidloval a ja som sa obzrel a videl som, ako pred nami proti prúdu vyletel kŕdeľ lietajúcich rýb. Za našimi chrbtami bolo vidieť Havanu, vyzerala pekná, a videl som i loď, ktorá práve vychádzala z prístavu pri Morre.

„Vidí sa mi, pán Johnson, že dnes budete mať príležitosť popasovať sa s peknou rybou,“ povedal som mu.

„Bolo by načase,“ povedal. „Ako dlho už chodíme?“

„Dnes začíname už tretí týždeň.“

„To je na rybačku dlhý čas.“

„Ryby sú zvláštne tvory,“ vravím mu. „Kým neprídu, niet ich. Ale keď prídu, je ich kopa. A doteraz vždy prišli. Ak neprídu teraz, už ich nikdy nebude. Poloha mesiaca je dobrá. Prúd je dobrý a budeme mať priaznivý vetrík.“

„Keď sme vyšli prvý raz, bolo tu zopár takých maličkých.“

„Áno,“ vravím. „Ako som vám povedal. Malých rýb bude čoraz menej, pokým nezmiznú, a potom prídu veľké.“

„Vy kapitáni nájomných lodiek ste všetci rovnakí. Raz je vám privčas, raz prineskoro, alebo vietor nie je príhodný, alebo mesiac nie je na svojom mieste. Ale peniaze beriete za každých okolností.“

„Nuž veru,“ vravím, „bieda je v tom, že obyčajne je naozaj privčas alebo prineskoro a vietor je skoro vždy nepriaznivý. A keď potom máte dokonalý deň, zaručene ste na brehu a nemáte zákazníka.“

„A myslíte, že dnes máme dobrý deň?“

„Nuž,“ vravím, ,ja som si už dneska toho užil až-až. Ale stavil by som sa, že i vy si dnes veľa užijete.“

„Dúfam, že bude tak,“ povedal.

Usadili sme sa, prichystaní na lov. Eddy šiel na predok a ľahol si.

Ja som stál a pozoroval hladinu, či sa neukáže nejaká plutva. Černoch podchvíľou podriemkaval a dozeral som i naňho. Stavil by som sa, že pár nocí ani oka nezažmúril.

„Kapitán, podali by ste mi fľašu piva?“ požiadal ma Johnson.

„Prosím, pane,“ vravím a siahol som hlboko do ľadu, aby ju mal dobre studenú.

„Nechcete si aj vy vziať jednu?“ spýtal sa.

„Nie, pane,“ povedal som. „Počkám do večera.“

Otvoril som fľašu a práve som mu ju podával, keď som zočil to veľké hnedé kusisko s ostňom dlhším než ruka, ako sa celou hlavou vynorilo z vody a vrhlo sa na makrelu. Bolo hrubé ako peň.

„Uvoľnite mu šnúru!“ skríkol som.

„Ešte ju nemá,“ povedal Johnson.

„Tak ju dobre držte!“

Vynoril sa z veľkej hĺbky a minul návnadu. Vedel som, že sa vráti a zase na ňu zaútočí.

„Prichystajte sa popustiť mu ju v tej chvíli, keď sa na ňu vrhne.“

Potom som ho videl, ako sa pod vodou blíži odzadu k návnade. Bolo mu vidieť široké plutvy, akoby purpurové krídla, aj purpurové pásy na hnedom tele. Plával ako ponorka s vyčnievajúcou hornou plutvou a bolo vidieť, ako ňou krája vodu. Potom priplával priamo k návnade a aj jeho osteň sa vynoril, tak akosi kolísavo, celkom nad vodu.

„Počkajte, kým sa zatrhne,“ povedal som. Johnson pustil ruku z navijaka, ktorý začal bzučať, a náš marlin sa obrátil a šiel nadol. Videl som ho po celej dĺžke, ligotal sa ako striebro, keď sa obrátil nabok a rýchlo zamieril k brehu.

„Trošičku pribrzdite cievku,“ povedal som. „Nie veľa.“ On navijak celkom zachlopil.

„Nie veľa,“ opakujem. Videl som, ako sa šnúra napla.

„Dobre ju pridržte a zatiahnite,“ povedal som. „Musíte ho ťahať. Aj tak bude skákať.“

Johnson spustil brzdovú záklopku a chytil sa prúta.

„Trhnite udicou!“ volal som. „Nech sa mu zapichne. Pomykajte háčikom zo šesť ráz.“

Pomykal ním tvrdo ešte zo dva razy, a potom sa prút ohol, koliesko navijaka zaškrípalo a marlin hop, vyletel dlhým, rovným skokom, strieborné telo sa zaligotalo na slnku, a plesol do vody, ako keby ste boli do nej vrhli koňa zo skaly.

„Uvoľnite záklopku,“ povedal som mu.

„Ušiel,“ povedal Johnson.

„Čerta starého ušiel,“ vravím. „Uvoľnite záklopku, chytro!“

Videl som krivku šnúry, a keď marlin zase vyskočil, bol už za loďkou a mieril do šíreho mora. Potom sa opäť vynoril, voda okolo neho sa spenila dobiela a ja som videl, že háčik sa mu zatrhol zboku na pysku. Na tele sa mu jasne črtali pásiky. Bola to krásna ryba, teraz už jasne strieborná, purpurovo pruhovaná a hrubá ako peň.

„Ušiel,“ povedal Johnson. Šnúra visela voľne.

„Popúšťajte za ním šnúru,“ vravím. „Je dobre zachytený. Za ním, na plné obrátky!“ kričal som na černocha.

Potom sa marlin vynoril raz, dva razy, bol meravý ako drúk, skákal celou dĺžkou tela priamo k nám, a keď dopadol, voda vždy vysoko vystrekla. Šnúra sa napla, videl som, že zase mieri k brehu a navidomoči sa obracal.

„Teraz sa pokúsi ujsť,“ vravím. „Ak sa bude trhať, ja ho dohoním. Len pomaly odvíjajte. Šnúry je dosť.“

Kamarát marlin smeroval na severozápad, ako to robievajú všetky veľké kusy, a ako sa vám hádzal! Začal vyskakovať vo veľkých oblúkoch a vždy, keď dopadol, špliechal vodu ako rýchly čln vo vysokých vlnách. Išli sme za ním, a keď som loďku obrátil na správny kurz, držali sme sa blízko neho. Stál som pri kormidle a pokrikoval som na Johnsona, aby mechanizmus ľahko pridŕžal a rýchlo odvíjal. Odrazu som zbadal, ako sa mu prút mykol a šnúra sa uvoľnila. Ak sa do toho nerozumiete, nepripadala by vám voľná, lebo ju ťahala pod vodu vlastná váha. Ale ja som vedel.

„Ušiel,“ povedal som mu. Marlin ešte vyskakoval a skackal, kým nám nezmizol z dohľadu. Bola to naozaj parádna ryba.

„Ja ešte cítim, ako ťahá,“ povedal Johnson.

„To je len váha šnúry.“

„Veľmi silno ťahá. Možno skapal.“

„Len sa pozrite naňho,“ povedal som. „Ešte vždy vyskakuje.“ Bolo ho vidieť na pol míle od nás, ako ešte chrlil stĺpy vody.

Obzrel som si brzdovú záklopku na navijaku. Mal ju celkom uzavretú. To by nevydržala nijaká šnúra. Musela sa pretrhnúť.

„Veď som vám vravel, aby ste mu šnúru jemne popúšťali!“

„Ale keď on ustavične ťahal.“

„No a čo na tom?“

„Tak som mu ju pribrzdil.“

„Počúvajte, ak im nepopustíte šnúru, keď sa tak mocne zaseknú, pretrhnú vám ju. Niet takej šnúry, čo by ich udržala. Keď sa im zažiada väčší odstup, musíte im ho dať. Zľahka im musíte popúšťať. Ani rybári z povolania ich neudržia, aj keď ich majú na harpúne. Na to máme loďku, aby sme ich prenasledovali, keď chcú unikať. Keď sa už dosť nabehajú, zhasnú, a potom môžete navijak zabrzdiť a pritiahnuť ich k sebe.“

„Tak teda, keby sa to nepretrhlo, bol by som ho chytil?“

„Mohli by ste ho chytiť.“

„Už by to dlho nevydržal, čo?“

„Ešte by všeličo dokázal. Len keď sa skončí naháňačka, len potom sa začne zápas.“

„Dobre teda, chytíme ešte jedného.“

„Najprv musíte navinúť šnúru,“ povedal som mu.

Stihli sme rybu zachytiť aj stratiť bez toho, že by sme zobudili Eddyho. Len teraz sa náš starý Eddy dotrepal na kormu.

„Čo sa robí?“ opýtal sa.

Eddy bol kedysi dobrým pomocníkom na loďke, ale potom sa stal z neho ožran, a teraz už nestojí za nič. Pozeral som naňho, ako tam stál, vysoký, s vpadnutými lícami, pootvorenými ústami, s bielym mazom v kútikoch očí a s vlasmi vyblednutými od slnka. Vedel som, že sa mu po spánku ukrutne žiada piť.

„Mal by si si dať fľašu piva,“ povedal som mu. Vytiahol si jednu z debničky a vypil ju.

„Tak, pán Johnson,“ povedal, „myslím, že by som si mal ešte pospať. Ďakujem veľmi pekne za pivo, pane.“ Riadne číslo, ten Eddy. Na rybe mu vôbec nezáležalo.

No a okolo poludnia nám zabrala ďalšia, ale odskočila. Bolo vidieť, ako háčik vyletel zo tridsať stôp nad hladinu, keď ho vymrštila.

„Teraz som čo zle urobil?“ spytoval sa Johnson.

„Nič,“ vravím. „Jednoducho ho vyhodila.“

„Pán Johnson,“ ozval sa Eddy, ktorý sa zobudil, aby si mohol vypiť ešte jednu fľašu piva, „pán Johnson, vy jednoducho máte smolu. Ale zato možno máte šťastie so ženskými. Pán Johnson, čo by ste povedali, keby sme si dnes večer vyrazili?“ Potom si zase ľahol spať.

Boli už asi štyri, keď sme sa na spiatočnej ceste zase priblížili k brehu; išli sme proti prúdu ako mlynské koleso a slnko nám svietilo do chrbtov; vtom na Johnsonovu návnadu zabral najväčší marlin, akého som kedy videl. Predtým sme vyhodili blyskáče, chytili sme na ne štyri malé tuniaky a černoch jedného z nich navliekol na háčik ako návnadu. Kĺzala sa pekne, ale voda za nami veľmi špliechala.

Johnson si predtým odopol navijak z prúta, aby si ho mohol položiť na kolená, lebo ho už bolela ruka, keď ju musel držať stále v jednej polohe. Ruka sa mu unavila od pridŕžania cievky pod ťahom ťažkej návnady, a preto, keď som sa naňho nedíval, zabrzdil navijak. Nemal som potuchy o tom, že ho má celkom zachlopený. Nepáčilo sa mi to, keď takto držal prút, ale protivilo sa mi ustavične ho napomínať. Keby mal navijak úplne otvorený, šnúra by sa popúšťala a aspoň by nehrozilo nijaké nebezpečenstvo. Je to však babrácke rybárčenie.

Bol som pri kormidle a viedol som loďku po okraji prúdu oproti starej cementárni, kde je voda aj blízko brehu hlboká a kde sa vytvára akýsi protiprúd, v ktorom je vždy nadostač malých rybiek na návnadu. Vtom som uvidel vysoký stĺp vody, ako keď vybuchne hlbinná bomba, aj meč i oko, rozchňapenú spodnú čeľusť a velikánsku purpurovo-čiernu hlavu čierneho marlina. Celá horná plutva vyčnievala nad vodou, pripadala vám vysoká ako škuner, a keď sa vrhol na tuniaka, i jeho ostrý chvost sa vynoril z vody. Pysk mal hrubý ako bejzbalová pálka, vyvrátený šikmo nahor, a keď schmatol návnadu, hladina oceána sa naširoko roztvorila. Bol celý čierny, s purpurovými pásmi, oko mal veľké ani polievková misa. Bol obrovský. Stavím sa, že mal takých tisíc funtov.

Zreval som na Johnsona, aby mu pustil šnúru, no ledva som to stihol vypovedať, videl som, ako vyletel zo stoličky, akoby ho boli žeriavom vytiahli do vzduchu, ešte sekundu sa držal prúta a prút sa ohol ako luk, potom ho hrubý koniec udice udrel do brucha a všetko náčinie sa prevalilo cez palubu.

Navijak mal pevne zachlopený, a keď sa ryba zatrhla, Johnsona to zdvihlo zo stoličky a nemohol ju udržať. Hrubý koniec udice mal pod jednou nohou a prút mal položený na lone. Keby ho bol mal zasadený v rybárskom postoji, i jeho by to bolo stiahlo.

Zastavil som motor a šiel som nazad ku kormidlu. Sedel tam a držal si brucho na mieste, kde ho udrel spodok udice.

„Myslím, že nadnes ste už mali dosť,“ povedal som.

„Čo to bolo?“

„Čierny marlin,“ povedal som.

„Ako sa to stalo?“

„Nechcete si to radšej porátať?“ vravím. „Navijak stál dvestopäťdesiat dolárov. Dnes je to drahšie. Prút ma stál štyridsaťpäť. Na cievke bolo čosi menej ako šesťsto yardov šnúry, tridsaťšestky.“

Práve vtedy ho Eddy potľapkal po pleci. „Pán Johnson,“ vraví, „vy máte proste smolu. Také voľačo som namojveru jakživ nevidel.“

„Drž hubu, ty ožran!“ okríkol som ho.

„To vám poviem, pán Johnson,“ pokračuje Eddy, „v živote sa mi neprihodilo nič podobné.“

„Čo by som si počal, keby som mal na udici takú obrovskú rybu?“ povedal Johnson.

„Veď ste nič iné nechceli, len si ju chytiť celkom sám,“ odvetil som mu. Bol som riadne naštvaný.

„Sú priveľké,“ hovoril Johnson. „Veď by to nebol nijaký pôžitok, iba trápenie.“

„Počúvajte,“ vravím, „taká ryba by vás aj zabila.“

„Aj také sa chytajú.“

„Chytajú ich ľudia, čo vedia rybárčiť. Ale nemyslite si, že tí sa s nimi nenatrápia.“

„Videl som na fotografii dievča, ktoré chytilo takú rybu.“

„Čoby nie,“ vravím. „To je to rybárčenie na mieste. Ryba zhltne návnadu, vytrhnú jej žalúdok a ona vypláva na povrch a skape. Ja hovorím o chytaní rýb na udicu, keď majú hák zaseknutý v pysku.“

„Nuž čo,“ vraví Johnson, „sú tu priveľké ryby. Ak človek nemá z toho pôžitok, načo by ich chytal?“

„To je pravda, pán Johnson,“ povedal Eddy. „Ak človek nemá z toho pôžitok, načo by ich chytal? Počujte, pán Johnson, teraz ste udreli klinec po hlavičke. Ak z toho nič nemáte – načo to robiť?“

Ešte som sa chvel pod dojmom z tej ryby a bolo mi nanič pre to rybárske náčinie a nemohol som ich počúvať. Povedal som černochovi, aby sa plavil smerom k Morru. Im som nepovedal nič, sedeli si tam, Eddy na stoličke s jednou fľašou piva a Johnson s druhou.

„Kapitán,“ ozval sa Johnson po chvíli, „namiešali by ste mi koktail?“

Urobil som mu ho bez slova a potom som i sebe namiešal, taký silný. Dumal som o tom, ako tento Johnson chodil pätnásť dní na ryby, ako mu nakoniec zabrala taká, akú by riadny rybár prenasledoval aj celý rok, ako ju stratil aj s mojou ťažkou udicou, ako sa načisto zosmiešnil, a potom si tu sedí akoby nič a popíja si so starým ožranom.

Keď sme pristáli v doku a černoch pri nás čakal na svoju odmenu, opýtal som sa: „Tak ako bude zajtra?“

„Myslím, že nepôjdem,“ povedal Johnson. „Takejto rybačky mám už po krk.“

„Zaplatíte černochovi?“

„Koľko som mu dlžen?“

„Dolár. Môžete mu dať i prepitné, ak chcete.“

A tak Johnson dal černochovi dolár a dve kubánske dvadsaťcentové mince.

„A to je za čo?“ opýtal sa ma černoch, ukazujúc na mince.

„Prepitné,“ povedal som mu po španielsky. „Už máš po robote. On ti to dáva ako prepitné.“

„Zajtra neprísť?“

„Nie.“

Černoch si vzal svoje klbko s motúzom, ktorý používal na priväzovanie návnad, i čierne okuliare, nasadil si slamený klobúk a odišiel bez slova na rozlúčku. Bol to černoch, ktorý nikdy nemal ani o jednom z nás vysokú mienku.

„Kedy by ste sa chceli vyrovnať, pán Johnson?“ opýtal som sa ho.

„Ráno pôjdem do banky,“ povedal Johnson. „Popoludní sa môžeme vyrovnať.“

„Viete, koľko to bolo dní?“

„Pätnásť.“

„Nie. S dneškom to bolo šestnásť a s cestou sem i nazad by to bolo osemnásť. A potom je tu ešte tá udica, navijak a šnúra z dneskajška.“

„Tá udica – to je vaše riziko.“

„Nie, pán môj. Nie, keď o ňu prídete takýmto spôsobom.“

„Každý deň platím za jej prenájom. To už patrí k veci.“

„Nie, pane,“ vravím. „Keby ju zlomila ryba bez vašej viny, to by bola iná vec. Stratili ste celé to náčinie pre svoju nepozornosť.“

„Ryba mi ju vytrhla z ruky.“

„Lebo ste mali navijak zachlopený a prút nebol v puzdre.“

„Nemáte právo žiadať, aby som za to platil.“

„Keby ste si najali auto a spustili ho zo skaly, myslíte, že by ste ho nemuseli zaplatiť?“

„Nie, keby som bol v ňom,“ odsekol mi Johnson.

„Dobrý fór, pán Johnson,“ zvolal Eddy. „To predsa uznáš, kapitán, no nie? Keby bol v tom aute, zabil by sa. A teda by nemusel platiť. To je výborné!“

Ani som sa neobzrel na toho ožrana. „Dlhujete mi dvestodeväťdesiatpäť dolárov za ten prút, navijak a šnúru,“ povedal som Johnsonovi.

„To teda nie je správne,“ odpovedal. „Ale keď na to hľadíte takto, mali by sme si to hádam rozdeliť.“

„Nový výstroj si nezadovážim lacnejšie ako za tristošesťdesiat dolárov. Nerátam vám celú šnúru. Taká ryba by vám ju mohla vytiahnuť celú a nebola by to vaša chyba. Keby tu namiesto toho ožrana bol hocikto iný, každý by vám dosvedčil, ako čestne sa k vám správam. Viem, je to pre vás veľa peňazí, ale aj pre mňa to bolo veľa, keď som kupoval tú udicu. Na takéto rybačky sa nedá chodiť, ak nemáte to najlepšie náčinie, aké sa dá dostať.“

„Pán Johnson, on vraví, že ja som ožran. Možno, že som. Ale poviem vám, že má pravdu. Má pravdu a správa sa k vám slušne,“ povedal mu Eddy.

„Nechcem sa s vami škriepiť,“ povedal Johnson konečne. „Zaplatím za to, hoci to nepovažujem za správne. Je to teda osemnásť dní po tridsaťpäť dolárov a dvestodeväťdesiatpäť dolárov navyše.“

„Dali ste mi sto dolárov,“ povedal som. „Dám vám zoznam vecí, čo som kúpil, a odrátam vám nejaké zásoby, čo ešte ostali. Aj to, čo ste kúpili na cestu ta a nazad.“

„To je od vás slušné,“ povedal Johnson.

„Počujte, pán Johnson,“ povedal Eddy. „Keby ste vedeli, koľko tuná zvyknú narátať cudzincom, povedali by ste, že je to viac ako slušné. Viete, aké je to? Je to ohromne veľkorysé. Kapitán tuná zaobchodí s vami ako s vlastnou materou.“

„Ráno pôjdem do banky a vrátim sa popoludní. Pozajtra odcestujem loďou domov.“

„Môžete sa vrátiť s nami a ušetríte si za lodný lístok.“

„Nie,“ povedal. „Loďou je to rýchlejšie.“

„Tak dobre,“ vravím. „Nechcete si s nami vypiť?“

„Výborne,“ povedal Johnson. „Tak už nie je medzi nami zlá krv, čo?“

„Nie, pane,“ povedal som mu. A tak sme si všetci traja sadli na kormu a vypili sme si spolu koktail.

Na druhý deň som celé ráno pracoval na loďke, vymieňal som olej, dával do poriadku to i ono. Napoludnie som išiel do mesta a naobedoval som sa v istom čínskom podniku, kde dostanete slušný obed za štyridsať centov, a potom som nakúpil pár vecičiek pre ženu a pre naše tri dievčence. Veď viete, ako to chodí – voňavku, dva vejáriky a tri také vysoké hrebene. Keď som už nakúpil, zastavil som sa na pivo u Donovana, porozprával som sa so starým krčmárom a vracal som sa k sanfranciským dokom; cestou som sa ešte v troch či štyroch krčmičkách zastavil na pivo. V bare Cunard som Frankiemu zaplatil dve pivá, a keď som prišiel na palubu, mal som celkom dobrú náladu. Keď som sa vrátil na loďku, vo vrecku som mal akurát štyridsať centov. Frankie prišiel na palubu so mnou, a kým sme tam sedeli a čakali na Johnsona, vypili sme si s Frankiem každý zopár chladených pív, čo sme mali na ľade.

Eddy sa neukázal ani v noci, ani celý deň, ale vedel som, že sa skôr-neskôr zjaví, len čo mu prestanú dávať na úver. Donovan mi povedal, že tam bol predminulej noci aj s Johnsonom a Eddy objednával pre oboch na dlh. Čakali sme a už som sa začal čudovať, prečo sa Johnson neukazuje. V prístave som mu nechal odkaz, aby šiel na palubu a počkal na mňa, ale vraveli, že tu nebol. No myslel som si, že asi šiel neskoro spať a vstal len okolo poludnia. Banky boli otvorené do pol štvrtej. Videli sme, ako odštartovalo dopravné lietadlo, a okolo pol šiestej sa moja dobrá nálada vyparila a začal som sa cítiť nesvoj.

O šiestej som poslal Frankieho do hotela, či je Johnson tam. Ešte vždy som si myslel, že je asi na nejakej lumpovačke alebo že je v hoteli a je mu tak zle, že nemôže vstať z postele. Čakal som, čakal, až bolo neskoro. Ale bolo mi nanič, lebo mi dlhoval osemstodvadsaťpäť dolárov.

Frankie bol preč čosi vyše pol hodiny. Keď som ho potom uvidel, kráčal rýchlym krokom a krútil hlavou.

„Odletel lietadlom,“ oznámil.

Tak teda! Konzulát už bol zatvorený. Mal som len štyridsať centov vo vrecku a lietadlo už aj tak bolo v Miami. Ani na telegram som nemal peniaze. To je ksicht, ten Johnson. Ale sám som si na vine. Nemal som mu veriť.

„Tak teda,“ vravím Frankiemu, „môžeme si pokojne vypiť ešte z toho chladeného, zaplatil ho pán Johnson.“ Ostali tam ešte tri fľašky piva Tropical.

Frankiemu bolo z toho nanič priam tak ako mne. Neviem prečo, ale zdalo sa, že sa naozaj cíti tak zle ako ja. Len ma potľapkával po chrbte a krútil hlavou.

Tak, tu to máme. Som na mizine. Prišiel som o päťstotridsať dolárov za prenájom a robotu i o rybárske náčinie, ktoré si nemôžem zadovážiť lacnejšie než za ďalších tristopäťdesiat. Ako by sa tomu potešili poniektorí z tých povaľačov, čo sa vždy obšmietajú okolo prístavu, pomyslel som si. Conchovia^1 by z toho zaručene mali radosť. A len deň predtým som odmietol tritisíc dolárov za prevezenie troch cudzincov na floridské pobrežie. Hocikde, len aby boli preč z Kuby.

Dobre, ale čo teraz? Nemohol som sa vrátiť s pašovaným nákladom, lebo alkohol sa nedá kúpiť bez peňazí, a potom, dnes to už aj tak nevynáša. Mesto je pijatikou zaplavené a už to nikto nekupuje. Ale nech sa prepadnem, ak sa domov vrátim bez peňazí, aby som potom celé leto v tom meste hladoval. Veď predsa mám rodinu. Návratný poplatok som zaplatil, keď sme odišli sem. Agentovi sa obyčajne platí vopred a on vás zaregistruje a vydá vám preukaz. Doboha, nemal som ani na benzín. Bol som teda v poriadnej kaši. Pekný vtáčik, ten pán Johnson.

„Musím zohnať nejaký náklad, Frankie,“ povedal som. „Musím si voľačo zarobiť.“

„Poobzerám sa po niečom,“ povedal Frankie. On sa vždy poneviera popri brehu, kedy-tedy si voľačo zarobí, je nahluchlý a každý večer sa spíja. Ale nemali ste vernejšieho a dobrosrdečnejšieho kamaráta. Poznal som ho od samého začiatku, čo som začal chodiť na tento ostrov. Neraz mi pomáhal pri nakladaní loďky. Potom, keď som sa prestal zaoberať prevážaním tovaru a dal som sa na prenajímanie loďky a začal som s tými rybačkami na marliny v kubánskych vodách, videl som ho často v prístave i po kaviarňach. Pripadá vám hlúpy, namiesto toho, aby hovoril, obyčajne sa iba usmeje, ale to je len preto, že je hluchý.

„Vezmeš hocijaký náklad?“ opýtal sa Frankie.

„Jasné,“ vravím. „Teraz si už nemôžem vyberať.“

„Bársčo vezmeš?“

„Jasné.“

„Uvidíme,“ povedal Frankie. „Kde budeš?“

„Budem v Perle,“ odvetil som mu. „Musím sa najesť.“ V Perle sa môžete slušne najesť za dvadsaťpäť centov. Všetky jedlá na lístku sú po desať centov okrem polievky, a tá je za päták. Až potiaľ som išiel s Frankiem, ja som vošiel dnu a on sa pobral ďalej. Ešte predtým mi

stisol ruku a zase ma potľapkal po chrbte.

„Netráp sa,“ povedal. „Taký je Frankie; veľa politiky. Veľa kšeftov. Veľa pitia. Žiadne peniaze. Ale veľký priateľ. Netráp sa.“

„Ahoj, Frankie,“ povedal som mu. „Ani ty sa netráp, kamarát.“

(1)

conchovia – z angl. slova conch (po španielsky coneha), t. j. mušľa. Je to prezývka bedárov žijúcich na Floride a na Bahamských ostrovoch, ktorí sa živia väčšinou len zbieraním mušieľ a pod.

Table of Contents

1. ČASŤ

1