Andrew Wilson

Talent na vraždenie

Copyright © 2016 by Andrew Wilson

Translation © 2017 by Otto Havrila

Jacket design © 2017 by Mark Smith@salzmanart

Slovak edition © 2017 by Ikar

ISBN 978-80-551-5457-2

Všetkým obdivovateľom Agathy Christie

a jednému zvlášť

POZNÁMKA VYDAVATEĽA

Agatha Christie nikdy nehovorila o svojom zmiznutí v zime 1926, ktoré tak ostalo jednou z najväčších záhad moderných čias.

Keď som sa jej prvýkrát zmienil o tejto knihe, pochopiteľne, že sa zdráhala. Súhlasila však s rozhovorom pod podmienkou, že výsledné dielo vyjde najmenej štyridsať rokov po jej smrti. Právnikom som vydal pokyny v tomto duchu.

Musím priznať, že sa cítim zvláštne, keď vidím na stránkach tejto knihy svoje meno ako meno jednej z postáv.

V tomto rozprávaní som zohral maličkú rolu a usiloval som sa držať v úzadí.

Je to príbeh pani Christie a je podaný skôr z jej uhla pohľadu ako z môjho.

Okrem pani Christie som sa snažil hovoriť s čo najväčším množstvom protagonistov, aby som získal predstavu o hlavných udalostiach.

Ani ja, ani pani Christie sme neboli pri nasledujúcich udalostiach prítomní, preto som sa rozhodol, že namiesto základných informácií použijem predstavivosť a určité scény zrekonštruujem.

Túto knihu venujem tým, ktorí počas tých jedenástich temných decembrových dní roku 1926 prišli o život. Nech im je zem ľahká.

John Davison

PRVÁ KAPITOLA

Vždy keď som otočila hlavu, zazdalo sa mi, že ju vidím, ženu, ktorú ľudia považovali za očarujúcu, ba dokonca krásnu. Také slová by som nikdy nepoužila.

Pravdaže, keď som sa znovu pozrela v obchode ponad pult s rukavičkami alebo parfumami, nikdy to nebola ona, len ďalšia čiernovlasá žena, ktorá sa usilovala vyzerať čo najlepšie. No každý takýto pohľad zanechal na mojom srdci jazvu.

Povedala som si, že na ňu prestanem myslieť, jednoducho sa budem tváriť, že sa nič nestalo, no potom som zbadala ďalšiu bledú brunetku a znovu ma pichlo pri srdci, znovu mi zovrelo žalúdok.

Keď som sa zaľúbila do Archieho, prirovnávala som ten pocit k bielej holubici usilujúcej sa vyslobodiť z mojej hrude. Teraz, keď sa Archie otáčal za týmto tvorom, predstavovala som si, že tú holubicu škrtí náhrdelník z ostnatého drôtu a pomaly sa vo mne rozkladá.

Vzdialené tóny kolied, ktoré vyhrávala dychová kapela, mi na chvíľu zlepšili náladu. Vždy som zbožňovala Vianoce a bola som rozhodnutá, že tento rok budú už kvôli Rosalind prinajmenšom také šťastné a veselé ako zvyčajne.

Pristúpila som k pultu s bábikami, z ktorého na mňa neprítomne civeli porcelánovo biele tváre s modrými očami. Vzala som bábiku so slamenožltými vlasmi a pohladkala som ju po hladkom bledom líci. Zvláštne, že som dcéru pomenovala po svojej bábike z detstva, po hračke, ktorú som obdivovala, no len málokedy som sa s ňou hrala. Už vtedy som si radšej vymýšľala vlastné príbehy. Rosalind po mne fantáziu nezdedila, a to bolo možno dobre, lebo hoci bujná predstavivosť mala svoje svetlé stránky, neraz som sa cítila ako vyžmýkaný a odhodený citrón.

Keď som položila bábiku späť na pult a chcela som vziať jej čiernovlasé dvojča s očami ako velikánske černice, pocítila som na zátylku akési brnenie. Chĺpky na šiji sa mi zježili a celú ma striaslo. Obrátila som sa, lebo som bola presvedčená, že ma ktosi pozoruje, no stretla som sa len s láskavým pohľadom starších dám v elegantných tvídových kostýmoch. Utešovala som sa predstavou, že obchody na Victoria Street sú pokojným miestom, kde sa nemôže stať nič hrozné.

Chodievala som sem odmalička, keď ma babka brávala kupovať kilometre stúh a vrecia gombíkov. Po nákupe mi vždy kúpila fantastickú jahodovú zmrzlinu. No teraz tu čosi nesedelo. Pocit hrôzy bol priam fyzický. Ústa som mala vyschnuté, hrdlo zovreté. Dych sa mi zrýchlil. Uvoľnila som si golier na blúzke, no nič nepomáhalo. Stále som mala pocit, akoby ma ktosi sledoval a chcel mi ublížiť.

Keď som bola malá, mávala som zlé sny, v ktorých sa mi zjavovala postavička Zabijaka. Mame a sestre Madge som vravela, že vyzerá ako francúzsky vojak s mušketou. Strach však vo mne nevyvolávala tá zbraň, ale niečo iné, čo ma znepokojovalo, niečo v jeho povahe. Bol stelesnením zla, sily, ktorá, ako som už vtedy vedela, je až príliš skutočná. Niekedy som v sne sedela za jedálenských stolom v Ashfielde, v rodinnom dome v Torquay, a dívala som sa, či sa jeho duch nevkradol do tela moje milovanej mamy či Madge. Teraz som priam cítila na šiji Zabijakov horúci kyslý dych.

Vrátila som bábiku na policu, vzala som si svoje veci a pomaly ako mačka cítiaca nebezpečenstvo som vyšla na Victoria Street. S úľavou som pocítila, ako ma do tváre udrel chladný decembrový vzduch. Silou vôle som sa prestala nervózne rozhliadať okolo seba. Triasli sa mi ruky, v ústach som stále mala sucho.

Pocit nebezpečenstva, čo sa ma zmocnil v obchode a na ulici, som si určite nevyfantazírovala. No keď som si spomenula na incident so šekom, cítila som, ako mi do líc stúpa červeň. Bola som vtedy v Ashfielde, upratovala som dom po maminej smrti. Desať, jedenásť hodín denne som sa vŕtala v škatuliach s rodinnými predmetmi, oblečením prežratým moľami, hŕbami babkiných šiat a záľahou spomienok, ktoré ma ustavične ťahali do minulosti, a to mi asi udrelo na mozog. Požiadali ma, aby som podpísala šek, a ja som ho nepodpísala svojím menom, ale menom Blanche Amoryovej, postavy z jedného románu Anthonyho Trollopa. Čo to do mňa vošlo? Dialo sa teraz so mnou niečo podobné? Strácala som kontakt s realitou? Bol to hrozný pocit.

Párkrát som sa zhlboka nadýchla, no hruď som mala stále ako zošnurovanú. Nedokázala som sa zbaviť pocitu, že každú chvíľu sa stane čosi strašné. Najradšej by som utiekla do bezpečia a pohodlia svojho klubu Forum v Hyde Park Corner, no nechcela som, aby tam za mnou šiel Zabijak. Zámerne pomalým krokom som zamierila k stanici metra. Keď som sa priblížila ku vchodu, ľudí začalo pribúdať. Hoci som mala pocit, že sa mi každú chvíľu podlomia kolená, strach ma hnal ďalej. Našťastie stanica bola plná ľudí, stratila som sa v dave. Pretískala som sa dopredu a dívala sa okolo seba. Kúpila som si lístok a zišla som do temných útrob Londýna. Bola som si istá, že ak ma aj niekto sledoval, zbavila som sa ho. Dýchala som vzduch plný sadzí a na chvíľu som sa cítila šťastná a v bezpečí.

Niektorým mojim sunningdalským priateľom vždy pripadalo trochu čudné, že rada cestujem metrom, pre mňa to však bol bohatý zdroj materiálu: všetky tie zaujímavé tváre, zvláštne postavy, nehovoriac o takmer nekonečných možnostiach zápletky. Výborným príkladom bol Muž v hnedom obleku. Bol to síce trochu hlúpy príbeh, no ako sa ukázalo, čitatelia si ho obľúbili, a to nepochybne vďaka dramatickému úvodu odohrávajúcemu sa v Hyde Park Corner.

Pri písaní som sa dobre zabávala a išlo to pomerne rýchlo, nie ako tie bombastické veci, čo som chrlila neskôr. Možno som potrebovala dovolenku. Dúfala som, že ten krátky odpočinok v Beverley mi pomôže – že nám pomôže. Určite som nebola zástancom teórie, podľa ktorej je hnacou silou tvorivosti nešťastie. Uplynulý rok bol najmizernejší v mojom živote, hľa, čo som vyprodukovala: tú frankensteinovskú obludu s názvom Veľká štvorka, ktorú som pozliepala z niekoľkých poviedok, a pár bezduchých scén do knihy Záhada Modrého vlaku.

Závan horúceho vzduchu signalizoval príchod vlaku.

Pridržala som si klobúk a podišla som k okraju nástupišťa, aby som mohla rýchlo nastúpiť a nájsť si miesto na sedenie. Ešte krok a mohla som stratiť rovnováhu a spadnúť na koľajnice. Všetko, všetka tá bolesť, ktorou som trpela počas roka, by sa skončilo. Archie by sa mohol oženiť, vyhli by sme sa hanbe, ktorá sprevádza každý rozvod, a Rosalind by sa naučila mať rada novú matku. Čo mi to povedala? „Viem, že ocko ma ľúbi a bol by rád so mnou. To len teba neznáša.“ Také niečo môže povedať iba nevinné dieťa. No hoci to bol presný obraz nášho manželstva, táto veta mi pripadala ako ďalšia dýka do chrbta.

Keď sa vlak vynoril z tmy a rútil sa k nám, urobila som krok dozadu. V ušiach mi hučal rachot motora a na chvíľu ma ohlušil. Až potom som pocítila na zátylku jemný dotyk. Zvrtla som sa, no tlak na chrbte zosilnel. Cítila som, že ma ktosi tlačí, strká smerom ku koľajniciam. Chcela som skríknuť, no hrdlo som mala ako vo zveráku.

Vystrela som ruky v zúfalej snahe niečoho, čohokoľvek, sa chytiť, no pocítila som len horúci vzduch. Líca ma pálili od horúčavy, ktorá akoby mi vysávala tekutinu z očí. Naklonila som sa dopredu a vyvaľovala oči ako tá bábika, čo som si prezrela v obchode, no vtom ma čosi stiahlo naspäť s takou silou, až som vykríkla. Nato všetko obostrela hmla a v mdlobách som padla na nástupište.

Uvedomila som si, že mi ktosi dýcha do ucha. Sprvu som si myslela, že ležím v posteli a Rosalind sedí pri mne. Potom mi však udrel do nosa nepríjemne kyslý pach železa, ktorý ma prinútil otvoriť oči. Ocitla som sa vo svete útržkov a tvárí bez tiel.

„Som lekár, ustúpte, ustúpte, prosím!“ vravel akýsi hlas.

Chcela som čosi povedať, no nemohla som. Na tvári som znovu pocítila odporný prúd vzduchu. Ktosi mi chytil do rúk hlavu. Bol to mäkký jemný dotyk, no namiesto toho, aby som sa uvoľnila, bola som celá našponovaná. Chcela som si sadnúť, dlhé prsty s hodvábnym dotykom mi to však nedovolili.

„Len chvíľu ležte. Takmer ste mali vážnu nehodu. Zrejme ste omdleli práve vo chvíli, keď sa blížil vlak.“

„Nie, cítila som, ako ma niekto...“

„Áno, niekto vás stiahol naspäť. To som bol ja. Som lekár.“

Hoci by ma tie slová mali utešiť, ktovie prečo ma striaslo.

„Ďakujem vám, ste veľmi láskavý. Ale už mi je lepšie.

Rada by som pokračovala v ceste, ak dovolíte.“

Ľudia, ktorí sa okolo mňa zhŕkli, sa začali rozchádzať, lebo sa im videlo, že situácia je vyriešená: akási pani omdlela a len vďaka hrdinskému lekárovi nespadla na koľajnice.

„Najlepšie urobíte, ak sa párkrát zhlboka nadýchnete,“ povedal a sklonil sa ku mne. Pach kovového dychu ma prinútil vytiahnuť vreckovku a priložiť si ju k nosu.

„A teraz ma pozorne počúvajte,“ pokračoval šeptom.

„Chcem vám niečo povedať, čo si podľa mňa veľmi rada vypočujete.“

Keď som si zložila vreckovku z úst, takmer nečujným hlasom dodal: „Na vašom mieste by som nekričal, pokiaľ nechcete, aby sa celý svet dozvedel o vašom manželovi a jeho milenke.“

Nechápala som. Čo vedel o Archiem a tej žene?

„Áno, vedel som, že vás to zaujme. A teraz, ak dovolíte, vám pomôžem vstať a môžeme zájsť niekam na šálku čaju.“

Jeho prsty sa mi ovíjali okolo zápästia ako pavúky.

„Sladký čaj vám určite pomôže,“ povedal hlasnejšie.

„Tak pôjdete? To je najlepší liek na šok.“

Nevedela som, čo robiť. Vytrhnúť sa mu a utiecť? Ten chlap mal očividne nejaké informácie, ktoré chcel použiť proti mne, proti nám. Určite to bol dáky malý špinavý vydierač, ktorý chcel zo mňa vytiahnuť peniaze. Nevedel, že ich nemáme veľa. Na prvý pohľad sme si žili ako v bavlnke. Áno, napísala som šesť románov a zbierku poirotovských poviedok, ale veľa som nezarobila, pretože svojmu prvému vydavateľovi Bodleymu Headovi som sa zmluvne zaviazala napísať päť kníh za nízky honorár. Môjmu agentovi sa, vďakabohu, podarilo zbaviť ma tohto záväzku. Okrem toho veľa stojí domácnosť a mala som aj množstvo výdavkov, s ktorými som nerátala.

Mohla som hneď odmietnuť, ale čo ak s tým pôjde do novín? To by bol Archieho koniec. Mala som ho rada aj potom, keď mi všetko povedal, a urobila by som všetko pre to, aby som ho ochránila.

„Poznám jednu peknú kaviarničku hneď za rohom,“ povedal a stisol mi zápästie. „Pomôžem vám vstať?“

„Myslím, že to zvládnem aj sama, ďakujem,“ odvetila som a pozviechala som sa zo zeme. Oprášila som si sukňu, chytro som si upravila klobúk a poriadne som si obzrela muža predo mnou. Prvé, čo som si všimla, bol kontrast medzi jeho krémovo bledou pokožkou a čiernou bradou. Oči mali farbu trnky a mäsité pery farbu krvi. Bol stredne vysoký, dobre oblečený a vyzeral vzdelaný, nijaký typický špinavý vydierač.

Keď sme vyšli z metra a vykročili po Victoria Street, cudzí ľudia nás mohli považovať za manželský pár. No keby sa mi pozornejšie zahľadeli do tváre, určite by v mojich očiach pobadali neistotu a úzkosť.

„Čo chcete?“ spýtala som sa.

„Počkajte, najprv si sadneme a objednáme si čaj,“ odvetil. „Bude to tak oveľa civilizovanejšie.“

Pátrala som pohľadom po policajtovi, no nijakého som nevidela. Ale možno bude lepšie, ak to vybavím sama.

„Predovšetkým vám musím zablahoželať k úspechu vašej knihy Vražda Rogera Ackroyda,“ pokračoval. „Prvotriedny román. Mimoriadne dielo. Iste vám to povedali už mnohí, ale môžete si ma dopísať na svoj ustavične sa rozrastajúci zoznam obdivovateľov. V tej vašej peknej hlave sídli skutočne bystrý um.“

„Knihy sú zrejme to posledné, o čom chcete so mnou hovoriť,“ prerušila som ho rázne, keď sme vošli do kaviarne a sadli si k stolu trochu bokom od ostatných hostí.

„Ach, to áno. Ale najprv mi dovoľte, aby som sa predstavil. Volám sa Patrick Kurs a som všeobecný lekár z Rickmansworthu. Mám malú klientelu, väčšinou neurotické manželky a manželov, čo priveľa pijú. Myslím, že by ste videli určité paralely medzi mnou a doktorom Jamesom Sheppardom z Rogera Ackroyda. Fascinujúca postava. Viete, pani Christie, podľa mňa my dvaja sa v mnohom podobáme.“

„Neviem, ako to myslíte,“ odvetila som, ešte než k nášmu stolu pristúpila dievčina v čierno-bielej rovnošate a spýtala sa, čo si želáme. Doktor Kurs objednal kanvicu čaju pre dvoch.

„Ako hovorím, vaše dielo som dôkladne prečítal, pani Christie, a som presvedčený, že máte prvotriednu zločineckú myseľ. Zdá sa, že viete, ako vrah myslí, dokonca ako cíti. Je to priam neuveriteľné!“

„Ďakujem,“ odvetila som skôr, ako som si uvedomila, že jeho slová by väčšina ľudí nechápala ako kompliment. „Totiž, áno, je to možné, ale čo s tým má spoločné môj manžel? Bola by som radšej, keby ste prešli priamo k veci.“

Keď nám dievčina priniesla čaj, zmĺkli sme, no len čo odišla, doktor Kurs sa pomrvil na stoličke a odkašľal si.

„Tak dobre,“ prisvedčil. „Dozvedel som sa, že váš pán manžel má – ako to povedať? – intímny vzťah s inou ženou. Je to tak, však?“

Iba som prikývla, no priam som cítila, ako mi v očiach horí nenávisť.

„A ak som to pochopil správne, boli by ste rada, keby sa táto skutočnosť a ostatné podrobnosti nedostali do novín.“

„Takže ide o peniaze. Chcete odo mňa peniaze, však?“ Doktor Kurs zažmurkal a vyzeral trochu zmätený.

„Nie, vôbec nie,“ odvetil so smiechom. „Myslím, že ste ma podcenili, pani Christie. Ide mi o niečo viac než o obyčajný finančný zisk. Mám pre vás, dalo by sa povedať, určitý plán. Možno vám bude pripadať nezvyčajný, no určite vás zaujme.“

„O čom to hovoríte?“

„Je to plán, ktorý môžete uskutočniť iba vy. Vy, pani Christie, spáchate vraždu. Ale ešte predtým zmiznete.“

DRUHÁ KAPITOLA

„Vy ste zrejme zošaleli,“ odvetila som a zdvihla som sa na odchod. „Obávam sa, pán doktor, ak ste naozaj doktor, že musíte vyhľadať odbornú pomoc.“

„O šialenstve nemôže byť ani reči, pani Christie. Napokon, ešte som vám nepovedal, čo viem o vašom manželovi a o Nancy Neelovej.“

To meno ma obralo aj o posledné zvyšky síl. Oprela som sa a v tej chvíli sa mi vynorila jedna spomienka z detstva. S pestúnkou sme zbierali prvosienky. Vzduch voňal jarou, obloha bola nevädzovomodrá a kvety žlté ako slnko. Vyšli sme s Ashfieldu, prešli sme cez koľajnice, a než sme zabočili do otvorenej brány, kráčali sme po Shiphay Lane. Zohla som sa k zvlášť krásnej prvosienke, no vtom som začula, že ktosi kričí, akýsi nahnevaný sedliak. Pýtal sa pestúnky, čo to robíme. „Nič, len zbierame prvosienky,“ odvetila. V tvári očervenel ako rak a s vytreštenými očami nám kázal, aby sme sa pratali z jeho pozemku. Vraj ak hneď nezmizneme, uvarí nás zaživa. Pamätám sa, že som to chápala doslova, a priam som cítila, ako mi plamene oblizujú prsty na nohách. Na čelo mi vystúpil pot a bola som taká vystrašená, až mi prišlo zle.

Presne tak som sa cítila aj teraz, keď som začula meno Nancy Neelová.

„Dáte si ešte čaj? Trochu ste zbledli, ale za daných okolností ma to vôbec neprekvapuje.“

„Nie, ďakujem, musím ísť na železničnú stanicu. Mám sa tam stretnúť s manželom.“

„Naozaj? Silne pochybujem, že váš manžel príde domov. A ak, tak sa nezdrží dlho.“

„Prečo si to myslíte?“

„Dá sa povedať, že mám svoj zdroj informácií. Dobrý zdroj informácií. Medzi mojimi pacientkami je totiž aj spomínaná Nancy Neelová.“

„Skutočne?“ spýtala som sa a usilovala som sa, aby to vyznelo sebavedome, no sama som začula vo svojom hlase strach.

„Prvýkrát za mnou prišla tuším s tráviacimi problémami, ale zakrátko bolo zrejmé, že jej skutočné problémy sú nervového pôvodu. Nemohla spávať, mala úzkostné stavy a tak ďalej. A potom, keď sme sa začali rozprávať, povedala mi všetko. Stal som sa takpovediac jej dôverníkom.“

Hoci by som najradšej ušla, silou vôle som pokračovala v rozhovore. „A čo vám povedala, ak sa smiem spýtať?“

„Že mala s vaším manželom pomer. Že sa majú radi a chcú sa vziať. Že Archie by sa rád s vami rozviedol, no bojí sa, ako zareagujete. Myslím, že sa boja, že keď vám to povedia, vyparatíte dáku hlúposť.“

V krku som mala stále sucho a musela som nasilu zo seba ťahať slová. Neodvážila som sa napiť čaju, aby Kurs nevidel, že sa mi trasú ruky. „A čo ste jej poradili?“

„Iste vás poteší, keď vám poviem, že som zaujal prísne nestranný postoj. Som iba taká bútľavá vŕba.“

„Vie, že ste za mnou prišli? Poslala vás?“

„Preboha, nie! Netuší, že som za vami prišiel – ani čo mám v úmysle.“

Z posledných slov mi prebehol mráz po chrbte. Hádam si nemyslel, že ho budem brať vážne?

„Je to absurdné. Nepovedali ste mi nič nové. Môj manžel mal krátky vzťah s inou ženou, a tým sa to skončilo, pán doktor Kurs. Je to naša súkromná vec a bola by som rada, keby to tak aj zostalo. Okrem toho mám dojem, že jestvuje aj niečo také ako lekárska etika. Som presvedčená, že porušenie dôverného vzťahu medzi pacientom a lekárom sa prieči duchu tejto etiky, a ak si myslíte, že...“

„Pokračujte, prosím. Len vás musím upozorniť, že mám k dispozícii určité množstvo listov, ktoré písala slečna Neelová vášmu manželovi. Myslím, že by vám nebolo veľmi príjemné, keby niektoré vyšli v dákom menej serióznom časopise.“

Hovoril pravdu? Ktovie. Dívala som sa do jeho čiernych očí a pocítila som niečo, čo by som dokázala opísať iba ako zlo. Vedela som, že ho nesmiem podceňovať ani mu robiť napriek. Ale nemohla som to nechať len tak.

„No, musela by som vidieť nejaký dôkaz toho, čo hovoríte.“

„V poriadku, v krátkom čase vám príde domov balíček.“

„Domov? Vy viete, kde bývam?“

„Viem o vás všetko, pani Christie. Sledovať každý váš krok bolo pre mňa skutočne veľkým potešením. Ako som už povedal, skúmal som vás. A nielen vaše knihy, ale celý váš život. Ak o tom pochybujete, pokojne sa ma na niečo spýtajte.“

Nedokázala som vydať ani hláska. Hrdlo som mala načisto stiahnuté.

„Nuž, pomôžem vám, ak dovolíte,“ pokračoval doktor Kurs a hladkal si starostlivo pristrihnutú bradu. „Vezmime si čokoľvek. Viem napríklad, že ste odborníčka na jedy, pretože ste počas vojny pracovali ako ošetrovateľka a lekárnička v Jednotke dobrovoľnej pomoci.“

„Bola to bežná práca, pán doktor, a také vedomosti môže získať každý človek z verejne prístupných zdrojov.“

„To áno, pani Christie, ale nie každý môže spolupracovať s doktorom Ellisom a s pani Ellisovou. Určite ste sa od nich veľa naučili, najmä od pani Ellisovej, však?“

Nezmohla som sa na slovo. „A čo ďalší váš známy, takisto chemik?“ pokračoval Kurs. „Ten, čo nosil vo vrecku kurare. Ako určite viete, Strychnos toxifera je pekná popínavá rastlina pôvodom z Južnej Ameriky. Tamojší domorodci veľmi skoro zistili, že je prudko jedovatá, vyrábali z nej kašičku, do ktorej namáčali šípky alebo šípy. Obeť sa udusí do niekoľkých minút. Čo by ste povedali na to, pani Christie, keby som vám povedal, že aj ja nosím vo vrecku kurare ako ten váš chemik?“

Mala som chuť znovu mu povedať, že je blázon, ale zahryzla som si do jazyka. Rovno odtiaľ pôjdem na najbližšiu policajnú stanicu a oznámim, že akýsi chlap, ktorý tvrdí, že je doktor v Rickmansworthe, sa načisto pomiatol. Strčia ho do blázinca, a hotovo.

„Povedzme to tak, že mám svoje zdroje informácií. Ak niekto pracuje dvadsať rokov ako všeobecný lekár, všeličo sa dozvie. Mnohí moji pacienti chodia do Londýna a niektorí sú veľmi vplyvní ľudia. Dokážu o všelikom všeličo zistiť.“

„Aha,“ hlesla som.

„Veľa viem napríklad aj o vašom drahom nešťastnom bratovi Louisovi Montantovi, ktorého voláte Monty, a o jeho živote po vojne, o jeho holdovaní alkoholu, najmä whisky, a o jeho závislosti od opiátov. Myslím, že novinári by s radosťou počúvali rozprávanie o zločinoch a prešľapoch rodiny tajomnej autorky románov. Čitatelia by bezpochyby nadobudli dojem, že po inšpiráciu naozaj nemusíte chodiť ďaleko. Ktovie, možno by sa vám potom uľavilo. Totiž, ak by ste sa na to podujali, o čom silne pochybujem.“

Už som toho mala dosť.

„Naozaj už musím ísť, o chvíľu príde vlak,“ vyhlásila som a vstala som na odchod.

„No dobre, pani Christie. Škoda, že musíme naše stretnutie skrátiť, lebo by som sa rád s vami porozprával ešte o mnohých veciach. Ale čoskoro sa zase uvidíme.“

„Myslíte?“ spýtala som sa, keď som opäť zacítila jeho kovový dych.

„Áno, určite. Zatiaľ sa správajte, akoby sa nič nebolo stalo. Zajtra večer pôjdete napríklad so svojou sekretárkou ako zvyčajne do Ascotu.“ Odkiaľ to vedel? „A keď odtiaľto odídete, na políciu radšej nechoďte. Zanechal som pokyny, aby sa v prípade môjho zadržania určité dokumenty a informácie dostali do rúk redaktorom z rôznych časopisov.“

„Zbohom,“ povedala som a otočila som sa.

„A ešte čosi,“ dodal. „Tie plány, o ktorých som vám hovoril... už sa to dalo do pohybu. Stálo ma to veľa duševnej práce, ako vám už určite začína byť jasné.“

Hoci sa mi pohľad naňho bridil, nedokázala som od neho odtrhnúť zrak.

„A mimochodom, na tom nástupišti ste neomdleli. Postrčil som vás. Ale na druhej strane som vás aj zachránil. Dalo by sa povedať, že mám moc život brať i dávať, vyplýva to akosi z môjho povolania. V piatok vám príde domov list. Možno si myslíte, že sa viete vcítiť do mysle vraha, pani Christie, no čoskoro zistíte, že nie ste jediná.“

Na toaletu som došla akurát včas. Vbehla som do kabínky, ešte som stihla zavrieť a zamknúť, potom som klesla na kolená a vyvracala som sa do záchodovej misy. Keď som spláchla, ostala som tam ešte oveľa dlhšie, ako bolo treba, lebo hlavou mi vírili desivé dopoludňajšie udalosti. Vedela som, že by som mala ísť rovno na políciu, no čo ak je všetko to, čo hovoril doktor Kurs, pravda? Ten chlap mohol zničiť život nielen mne, ale aj môjmu manželovi a bratovi. Ak by sa začali šíriť dáke klebety alebo by vypukol škandál v novinách, Archie by určite so mnou prerušil všetky kontakty. A chudák Monty bol už teraz hrozivo závislý od opiátov; ďalšie nepríjemnosti mohli znamenať jeho smrť. Žeby bol ten Kurs len obyčajný blázon a fantasta? Bezpochyby bol duševne nevyrovnaný, no všetko, čo povedal, bola pravda a vanul z neho chlad a bezcitnosť, ktoré mi naháňali strach.

Potom mi však zišlo na um čosi strašné. Čo ak sa v skutočnosti nič nestalo? Čo ak som si celú tú desivú scénu vymyslela? Spomenula som si na incident so šekom, keď som bola zmätená. Bola som v takom alebo v ešte horšom stave aj teraz? Snažila som sa vzchopiť.

Vybrala som vreckovku a utrela si ústa. Opláchla som si tvár a zadívala sa na seba do zrkadla. Hrôza! Bledá pokožka nadobudla akýsi neprirodzený, priam záhrobný odtieň, modré oči boli červené, vlasy strapaté. Uštipla som sa do líca, aby sa mi do nich zase vrátila farba, a čo najlepšie som sa upravila. Keď som vyšla z kaviarne, chvíľu mi trvalo, kým som sa zorientovala; po stretnutí s Kursom, či už skutočnom, alebo vymyslenom, som bola ako pokazený kompas. Vykročila som po Grosvenor Gardens okolo budovy, ktorá mi vždy pripomínala Paríž, a potom po Grosvenor Place smerom k Forumu. Stále mi bolo zle a bola som slabá, no silou vôle som kráčala ďalej.

Keď som zbadala Hyde Park Corner, na chvíľu som zastala. Odzipsovala som veľkú kabelku, vybrala vreckovku a pritisla ju na ústa. Čistá vôňa vypratej naškrobenej látky mi pripomenula Ashfield a mamu. Odrazu som bola opäť malé dieťa, čo spočívalo v jej bezpečnom náručí. Kiežby ma Kurs strčil na koľajnice! Teraz by som už bola s ňou.

Spomienka na stretnutie s ním, ktoré mi pripadalo tak strašne skutočné, účinkovala ako rýchlo pôsobiaci jed. Podlomili sa mi kolená a vystrela som ruku, aby som sa chytila nejestvujúcej opory. Po lícach mi tiekli horúce slzy, počula som, ako vzlykám. Vnímala som ľudí, ktorí ma míňali, no nedokázala som sa im pozrieť do očí. Strácala som rozum?

„Prepáčte, môžem vám nejako pomôcť?“ Mužský hlas bol očividne urodzený a úsečný, no zároveň láskavý.

Zdvihla som zrak a cez slzy som uvidela muža a ženu.

Muž bol vysoký, mal vysoké čelo, dozadu začesané plavé vlasy, pekné črty, na nohách drahé topánky a v ruke niesol malý čierny kufrík. Aj žena mala blond vlasy, no bola od neho oveľa mladšia a štíhla ako prútik.

„Prepáčte, len mi čosi padlo do oka, ale už je to v poriadku,“ odvetila som. „Na chvíľu som načisto oslepla.“

„To je nepríjemné, ukážte?“ spýtala sa žena.

„Nie, nie, nič to nie je,“ odvetila som. Chcela som už odísť, no slabé nohy ma znovu zradili a musela som sa oprieť o múr pri Buckinghamskom paláci.

Žena vrhla na svojho spoločníka znepokojivý pohľad – bol to jej brat? – a chytila ma za rameno. „Pomôžem vám, dobre?“ spýtala sa.

„Prepáčte, že vás tak obťažujem,“ zažmurkala som zaslzenými očami. „Neviem, čo to na mňa prišlo. Idem len do Forumu, nie je to ďaleko.“

„Odprevadím vás,“ ozval sa muž.

„Nie, nie, nechcem vás otravovať,“ odvetila som.

„Neotravujete nás,“ namietla žena. „Prepáčte, volám sa Una Crowová a toto je môj priateľ John Davison.“

Keď som sa predstavila, v Davisonových inteligentných očiach sa zalesklo poznanie a zvedavosť.

„Vy ste tá slávna spisovateľka?“

„Spisovateľka áno,“ odvetila som, „ale slávna rozhodne nie som.“

Povedal, že sa mu veľmi páčila Vražda Rogera Ackroyda, ktorú mu odporučil kolega v práci, akýsi Hartford. Inokedy by som si s radosťou vypočula jeho názory a chválu, no po tom, čo román spomenul Kurs, mi v ústach ostala trpká pachuť.

„Nechce sa mi veriť, že si to nečítala, Una,“ pokračoval.

„Je to naozaj úžasný román. Má nezvyčajný koniec, vskutku prekvapujúci, no nebudem ti ho prezrádzať. Ale v súvislosti s touto knihou sa vás musím spýtať, pani Christie, ako ste...“

„A čo vlastne robíte, pán Davison?“ skočila som mu do reči, aby som zmenila tému.

„Pracujem na Whitehall ako štátny zamestnanec, je to strašná nuda,“ odvetil.

„Vôbec to nie je nuda,“ ohradila sa s úsmevom Una. Vrhol na ňu trochu namrzený pohľad.

„Ako dlho pracujete na... na vašom oddelení?“ spýtala som sa.

„Od Cambridgea. Odvtedy je to môj život.“ Očividne to nechcel ďalej rozvádzať.

„Vždy som si myslela, že spisovateľské remeslo je najvzrušujúcejšie povolanie na svete,“ povedala Una, aby prerušila mlčanie. „Celý deň sedieť a vymýšľať zápletky. Strašne rada by som to skúsila. Pravdaže, uvedomujem si, že mi chýbajú skúsenosti.“ Potom rozprávala o svojej rodine, o súrodencoch, o matke Cleme a o nebohom otcovi. Hoci zomrel pred osemnástimi mesiacmi, stále jej vraj chýba.

Jej hlas sa vzďaľoval, akoby som ju počúvala pod vodou. Spomenula som si na to, ako sme s Archiem prvýkrát surfovali. Ako sme sa zabávali. Ako sme zbožňovali

Južnú Afriku. Spomenula som si na deň, keď som vyrazila na doske azda až s príliš veľkým nadšením. Cítila som, ako vlna slabne, no nijako som nebola pripravená na obrovskú prílivovú vlnu, ktorá ma vzápätí zhltla a zmietla pod vodu. Počula som Archieho hlas. Čo to hovoril? Jednotlivé slová som nepočula, no vedela som, že je znepokojený a vystrašený. Vtedy, na tej dovolenke, som si bola istá, že ma ľúbi. A bolo to iba pred štyrmi rokmi.

„Pani Christie? Pani Christie?“

Bola to Una. Pocítila som na ruke ľahký dotyk, ktorý ma vytrhol zo snenia. Sústredila som sa na jej tvár, na prvý pohľad bola pekná, no potom som si všimla kruhy pod očami. Smútok urobil svoje. Bola akoby mojím obrazom – bola, pravdaže, oveľa krajšia, oveľa mladšia, no mala v sebe otvorenú ranu, ktorá sa nie a nie zahojiť. Cítila, že aj ja som nedávno prišla o rodiča? V každom prípade som mala dojem, že nás spája akési zvláštne, iracionálne puto. Možno sa jedného dňa spriatelíme.

„Prepáčte,“ usmiala som sa na ňu, „zamyslela som sa. Mám taký zlozvyk.“

„Bezpochyby ste premýšľali o ďalšej napínavej zápletke,“ poznamenal Davison s úsmevom. „Klam, zavádzanie, falošné stopy a tak ďalej.“

„Áno,“ zaklamala som, zatiaľ čo sme ďalej kráčali smerom k Forumu.

„Určite ste veľmi zaneprázdnená, no bola by som vám vďačná, keby ste si našli chvíľu času a porozprávali sa so mnou,“ povedala Una. „Napísala som zopár poviedok a množstvo básní, väčšinou sú o mojom...“ V očiach sa jej mihlo zúfalstvo a Davison jej položil ruku na plece.

„Ale pravdaže,“ odvetila som. „Môžete sa ma spýtať, na čo chcete, no obávam sa, že sa neobraciate na toho správneho človeka. Stále sa považujem za amatérsku spisovateľku.“

„O tom silne pochybujem,“ namietla Una, keď sme zastali pred Forumom. „A už sa neviem dočkať, keď si prečítam Vraždu Rogera Ackroyda.“

Dala som slečne Crowovej adresu svojho domu Styles v Sunningdale a poďakovala som im za ich drobnú, no dôležitú pomoc. Rozlúčili sme sa, a keď som vykročila po schodoch do klubu, začula som kroky. Obzrela som sa. Náhlil sa ku mne pán Davison a vtisol mi do ruky hrubú vizitku krémovej farby.

„Nebojte sa,“ povedal, než som stačila zareagovať. „Ak budete čokoľvek potrebovať, ozvite sa mi.“ Odmlčal sa a rozhliadol sa okolo seba. „Aj Hartfort by sa rád s vami stretol – ten, čo mi odporučil vašu knihu.“

„Prečo?“

„Myslí si, a ja si to myslím tiež, že ste neobyčajne bystrá.“

„Veď som ani poriadne nechodila do školy,“ namietla som. „Nemám bohvieaké vzdelanie.“

„Na tom nezáleží,“ odvetil stíšeným hlasom. „Myslím, že by ste pre naše oddelenie mohli byť veľkým prínosom. Možno by ste sa s ním mali stretnúť. Prebrali by sme to medzi štyrmi očami. Mohli by ste nám pomôcť s niektorými chúlostivými prípadmi.“

„S akými prípadmi?“

„Tu o tom nemôžem hovoriť, no opakujem, podľa mňa budete pre oddelenie veľkým prínosom,“ odvetil a pozrel na Unu, ktorá naňho čakala na ulici. Konečne mi svitlo. Davison pracoval pre akési tajné oddelenie. „Ak mi napíšete alebo zavoláte, môžeme sa o tom porozprávať viac.“

Takmer som podľahla pokušeniu, no jeho návrh nemohol prísť v horšom čase. „Obávam sa, že by ste zo mňa veľa osohu nemali, najmä nie teraz.“

„Tvorivá kríza?“

„Také niečo,“ odvetila som. Dívala som sa do jeho inteligentných očí a zišlo mi na um, že mu poviem o svojom čudesnom stretnutí s Kursom, no nebola som si istá, či to nebol len výplod môjho prepracovaného mozgu. Chcela som mu čosi povedať, no vtom naňho zakričala Una, že ak sa nepoponáhľa, premrzne na kosť.

„Nuž, spomeňte si na mňa, keď budete mať chvíľočku čas. Dovidenia.“

Keď som vošla do haly, zbadala som pani de Silvovú.

Išla do knižnice. Svoju priateľku zo Sunningdale, s ktorou som ráno cestovala do Londýna, som mala celkom rada, no nechcela som sa s ňou teraz stretnúť, preto som vyšla hore do svojej izby. Rýchlo som sa prezliekla do županu, ktorý kedysi patril mame, a vykročila som po chodbe do kúpeľne. Zatiaľ čo som čakala, kým sa napustí vaňa, pritisla som si hodvábny modrý rukáv k nosu a vdýchla príjemnú levanduľovú vôňu. Keby tu bola mama! Tá by vedela, čo mám robiť.

Od jej smrti – v apríli – som mala často pocit, že je pri mne. Považovala sa tak trochu za jasnovidku. Čo to raz povedala moja sestra Madge? Že ak nechce, aby mama niečo vedela, dáva si veľký pozor, aby s ňou nebola v jednej miestnosti. Želala som si, aby mama prišla za mnou a naznačila mi, čo mám robiť, no stála medzi nami neprekonateľná prekážka: smrť.

Vyzliekla som si župan a vošla do horúcej vody. Ak sa trochu uvoľním, azda vymyslím, ako vybŕdnuť z tejto hroznej situácie. Usilovala som sa myslieť na lepšie časy: na more a slnko v Južnej Afrike a v Honolulu, na tú závratnú radosť, čo som cítila, keď som prvýkrát stretla Archieho na tancovačke v Chudleighu, na správu, že mi vyjde prvý román. Spomienky mi čerili vedomie ako vlnky, no nemohla som sa zbaviť pocitu, že vo mne pôsobí akýsi jed. Nebol to, pravdaže, jed v pravom zmysle slova, ktorý má za následok zlyhanie vnútorných orgánov, dýchacie ťažkosti alebo infarkt. Tento toxín mi prenikal do duše a rozleptával všetko, čo bolo v mojom živote dobré a hodné úcty. Keby som dovolila, aby sa šíril ďalej, bola by zo mňa mŕtvola, aké som videla za vojny na stole v márnici. Jedu sa treba zbaviť, skôr ako nakazí celok. Hrozilo síce, že budem musieť obetovať časť samej seba ako tú amputovanú nohu, čo som raz hodila do nemocničnej pece, ale inú možnosť som nevidela.

Vyšla som z vane, utrela som sa, obliekla si župan a vrátila som sa do izby. Sadla som si na posteľ so zápisníkom, ktorý bol už spolovice zaplnený poznámkami k románu Vražda Rogera Ackroyda, a začala som si zapisovať dnešné udalosti aj s menami Patrick Kurs, Archie Christie, Nancy Neelová, John Davison, Una Crowová a nakoniec s mojimi iniciálkami A. C. Nemala som však z toho dobrý pocit. Tento príbeh sa mi nechcelo písať.

Table of Contents

PRVÁ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA