Copyright © 2014 by James Patterson

Translation © Dalibor Míček, 2017

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Postavy a události v této knize jsou fiktivní.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či mrtvými, je čistě náhodná a autory nezamýšlená.

Z anglického originálu INVISIBLE

vydaného nakladatelstvím Little, Brown and Company,

Hachette Book Group, 237 Park Avenue, New York, NY 10017

přeložil Dalibor Míček

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2017

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-503-3 (ePub)

ISBN 978-80-7543-504-0 (mobi)

Rodině Kasperových

Mikeovi, Lauře

a andílkovi Sophii Mei-Xiang

1

Tentokrát to vím. Vím to s jistotou, která mi svírá hrdlo panikou, drtí mi srdce a hrozí, že ho vytrhne z těla. Tentokrát jsem se opozdila.

Tentokrát je strašné horko. Tentokrát je příliš jasno, je tu spousta kouře.

Domovní poplašné zařízení ječí jako šílené. Není to pískání předběžného varování, ale pronikavý jekot upozorňující: Jestli odtud okamžitě nevypadneš, jsi totálně vyřízená. Nevím, jak dlouho vřeští, ale jak říkám, už je příliš pozdě. Čtyři stěny mé ložnice ohraničují nesnesitelný žár vysoké pece. Ohavně páchnoucí černý kouř, který mi sežehuje chloupky v nosních dírkách a zanáší plíce. Po stropě nade mnou poskakují oranžové plameny, tančí kolem mé postele téměř rytmicky, výsměšně, pukají a praskají, jako kdyby to nebyl požár, nýbrž soubor jednotlivých plamenů, které vzorně spolupracují a neustálým houpavým pohybem, s nímž se přibližují, mi kolektivně dávají na vědomí: Tentokrát už je příliš pozdě, Emmy…

Okno. Pořád mám šanci vyskočit z postele a rozběhnout se doleva k oknu, jediné části ložnice, ke které je ještě přístup. Nepřítel mě zahnal do kouta a povzbuzuje mě: Hoď sebou, Emmy, utíkej k oknu, Emmy…

Je to moje poslední šance a já vím, i když na to vůbec nechci myslet, co se stane, jestli se mi to nepodaří – musím se připravit na bolest. Několik minut to bude strašně bolet, ryzí agonie pronikající do morku kostí, ale potom mi žár spálí nervová zakončení a já už neucítím vůbec nic. Anebo ještě lépe, omdlím přiotrávená oxidem uhelnatým.

Nemám co ztratit. Ale musím sebou hodit.

Plameny už olizují flanelovou přikrývku, když spouštím nohy na podlahu, odrážím se rukama od matrace a sprintuju jeden-dva-tři-čtyři kroky k oknu. Z úst mi uniká dívčí zpanikařené vykviknutí, jako když jsem si s tátou hrála na zahradě na honěnou a on se ke mně přibližoval. Natočím se bokem a vrhám se ramenem proti oknu, jehož speciální tabule se nemají při nárazu roztříštit. Zvuk alarmu je přehlušen děsivým, hladovým hukotem poskakujících plamenů, když se odrážím od okna a padám do náruče spalujícího žáru. Dýchej, Emmy, křičím na sebe v duchu, nasávej tu jedovatou směs do plic, nedovol plamenům, aby tě zabily. DÝCHEJ…

Dýchej, nadechni se.

„Zatraceně,“ říkám nikomu v potemnělé ložnici, kde pochopitelně nehoří. V očích mě štípe pot a utírám si je spodním okrajem trička. Vím, že nesmím hned vstát; zůstávám ležet, dokud se mi neuklidní pulz a nesrovná dýchání. Ohlížím se po radiobudíku. Hranaté červené cifry říkají, že je půl třetí.

Sny dokážou potrápit. Myslíte si, že jste něco přemohli, znovu a znovu bojujete a říkáte si, že se to lepší, silou vůle se přesvědčujete, že je to lepší, blahopřejete si k tomu. A potom v noci zavřete oči a odplujete do podsvětí a najednou vám vlastní mozek zaklepe na rameno a křikne na vás: Hele, víš co? Ono to NENÍ lepší!

Závěrečný hluboký výdech a natáhnu se k vypínači. Když rozsvítím, rázem mě obklopí požáry. Visí na stěnách jako tapety – nejrůznější fotografie a shrnutí jednotlivých případů a hlášení požárních inspektorů, požáry, které si vyžádaly lidské oběti ve městech po celých Spojených státech: Hawthorne na Floridě, Skokie v Illinois, Cedar Rapids v Iowě, Plano v Texasu, Piedmont v Kalifornii.

A samozřejmě Peoria v Arizoně.

Celkem jich je třiapadesát.

Postupuju podél stěny a rychle si ty požáry připomínám. Pak se posadím k počítači a otevřu elektronickou poštu.

Třiapadesát, o nichž vím. Bezpochyby je jich víc.

Tenhle chlap se nezastaví.

2

Přišla jsem za Dickem. Tohle samozřejmě neřeknu – dick znamená v hovorové angličtině kokot –, ale myslím si to.

„Emmy Dockeryová za panem Dickinsonem, prosím.“

Ženu usazenou za stolem před Dickinsonovou kanceláří jsem tu ještě neviděla. Na jmenovce má napsáno LYDIE a opravdu vypadá jako Lydie: krátké hnědé vlasy, brýle s černou rohovinovou obroučkou a prvotřídní hedvábná halenka. Ve volném čase nejspíš skládá sonety. Pravděpodobně chová tři kočky a má ráda indická jídla, akorát tomu říká indická kuchyně.

Neměla bych být tak jízlivá, ale štve mě, že je tu někdo nový, že se tu po mém odchodu něco změnilo, takže se cítím jako cizí člověk v instituci, kde jsem téměř devět let věrně a poctivě pracovala.

„Máte s panem ředitelem domluvenou schůzku, paní… Dockeryová?“

Lydie ke mně vzhlíží se spokojeným úsměškem. Ví, že schůzku domluvenou nemám. Ví to, protože jí zavolali z haly v přízemí, když si ověřovali, zda mám oprávnění vstoupit do budovy. Připomíná mi tím, že jsem se až sem dostala jen díky slušnosti a ohleduplnosti Úřadu.

„Ředitel?“ ptám se s hranou nechápavostí. „Myslíte výkonného zástupce ředitele pro Oddělení kriminalistických, kybernetických a technických služeb?“

Ano, umím být pěkná svině, ale ona si začala.

Jen ať se Lydie podusí ve vlastní šťávě – nestála bych tu, kdyby Dick neprojevil ochotu se se mnou sejít.

Nechává mě čekat, což je mu podobné, ale o dvacet minut později jsem konečně vpuštěna do Dickovy kanceláře. Stěny obložené tmavým dřevem a ozdobené trofejními fotografiemi, diplomy a dalšími doklady povzbuzujícími ego majitele. Dick má o sobě velmi vysoké, byť zcela nezasloužené mínění.

Dokonale upravený Julius Dickinson se svým neodmyslitelným celoročním opálením, pěti kily navíc a úlisným úsměvem mi gestem ukazuje na židli. „Emmy,“ vítá mě s falešným soucitem v hlase, ale s leskem v očích. Už na samém počátku rozhovoru se mě snaží vyprovokovat.

Posadím se a říkám: „Neodpověděl jste mi na jediný e-mail.“

„To je pravda, neodpověděl,“ souhlasí a vůbec se nesnaží tu krajní nezdvořilost omluvit. Nemusí. On je tu šéf, já pouhý zaměstnanec na neplacené dovolené, jehož kariéra visí na vlásku, a muž sedící naproti mně ji může zničit jediným škrtem pera.

„Četl jste je alespoň?“ ptám se.

Dickinson vytáhne ze zásuvky hedvábný hadřík a očistí si brýle. „Pochopil jsem z nich, že mluvíte o sérii požárů,“ prohlásí. „Požárů, které vy připisujete geniálnímu zločinci, jemuž se podařilo zahladit všechny stopy po jakékoliv spojitosti.“

V zásadě ano.

„Ale přečetl jsem si také, a to velmi pozorně,“ dodává trpkým tónem, „nedávný článek v Peoria Times, místních novinách, které vycházejí v jednom arizonském městečku.“ Zvedá vytištěný článek stažený z internetu a nahlas předčítá: „,Osm měsíců poté, co její sestra zemřela při požáru rodinného domu, nepolevuje Emmy Dockeryová v křižáckém tažení, jehož cílem je přesvědčit policejní oddělení v Peorii o tom, že Marta Dockeryová nezemřela při nehodě, ale byla zavražděna.‘ Anebo tohle: , Doktor Martin Lazenby, zástupce koronera okresu Maricopa, trvá na tom, že všechny forenzní důkazy ukazují na smrt způsobenou náhodným požárem.‘ A tohle je můj oblíbený citát náčelníka místní policie: ,Pracuje pro FBI. Když je tak skálopevně přesvědčená, že šlo o vraždu, proč nepřesvědčí svou agenturu, aby ten případ vyšetřovala?‘ Co vy na to?“

Já mlčím. Ten článek je snůška keců; vychází pouze z názorů policie a moje důkazy zcela pomíjí.

„Dělám si o vás starosti, Emmy.“ Složí ruce a urovnává si myšlenky, jako kdyby se chystal poučovat malé děcko. „Absolvovala jste terapii, Emmy? Potřebujete pomoc. Samozřejmě bychom byli rádi, kdybyste se vrátila, ovšem nejprve musíme vidět nějaký pokrok ve vaší léčbě.“

Když to říká, nedokáže potlačit úsměv. Máme spolu dlouhodobé spory. Byl to on, kdo proti mně vznesl disciplinární obvinění z nevhodného chování, po němž mě suspendovali – pardon, v byrokratickém ptydepe mě poslali na neplacenou administrativní dovolenou. Zbývá ještě sedm týdnů, než se budu moci vrátit, a i tehdy to bude jen na dvouměsíční zkušební dobu. Nebýt nedávného úmrtí v rodině, s největší pravděpodobností by mě vyhodili.

Pravý důvod mého obvinění pochopitelně zná. Známe ho oba. Proto se mi teď vysmívá. Nesmím připustit, aby se mi dostal pod kůži. Což očividně chce. Chce, abych vybuchla, aby mohl oznámit nadřízeným, že zatím nejsem připravena vrátit se do práce.

„Někdo se pohybuje po celé zemi a vraždí lidi,“ říkám klidně. „Mělo by vás to zajímat bez ohledu na mou terapii.“

Přimhouří oči. Nemusí vůbec nic dělat, jsem to já, kdo něco chce. Tohle je jeho představa mučení: sedí tu se sevřenými rty, tvrdohlavý jako mezek. A stejně tupý.

„Soustřeďte se na svou léčbu, Emmy. Vynucování zákona ponechte na nás.“

Pořád opakuje moje jméno. Byla bych raději, kdy mi plivl do tváře a sprostě mi vynadal. A on to ví. Tohle je pasivně agresivní verze waterboardingu. Nebyla jsem si jistá, jestli by mě dnes přijal bez předchozího ohlášení. Nyní mi dochází, že se zřejmě nemohl dočkat, až mě uvidí, aby mně mohl zavřít pusu a vysmát se mi do očí.

Jak říkám, naše spory se táhnou už dlouho. Zkrácená verze: Dick je hnusný sviňák.

„Tady nejde o mě,“ naléhám. „Jde o chlapa, který…“

„Cítíte se dobře, Emmy? Máte pocit, že dokážete zvládnout emoce?“ Hledí na mě s falešným znepokojením. „Zrudla jste. Zatínáte ruce v pěst. Kdybyste si potřebovala s někým promluvit, Emmy, máme tady psychologa.“

Mluví jako televizní reklamní agent doporučující poradnu pro odvykání kouření. Máme k dispozici kvalifikované psychology. Volejte ihned!

Uvědomuju si, že nemá cenu se dál snažit. Byla jsem hloupá, že jsem sem vůbec chodila. Byla jsem hloupá, když jsem očekávala, že mě při osobním setkání vyslechne. Ale než jsem se sem vydala, byla jsem totálně zdeptaná. Vstávám a otáčím se k odchodu.

„Mnoho štěstí při terapii,“ volá za mnou. „Všichni vám držíme palce.“

Zastavuju se u dveří a ohlížím se k němu.

„Ten chlap vraždí lidi po celé zemi,“ opakuju s rukou na klice. „A není to tak, že bychom ho pronásledovali a nedokázali ho chytit. My ani nevíme, jestli máme někoho pronásledovat. Pro nás jako by neexistoval.“

Od Dicka ani slovo, jen krátké zamávání na rozloučenou. Prásknu za sebou dveřmi.

Table of Contents

1

2