Královnin nápadník (ukázka)
Author: Hana Whitton
Date: 2017-06-17 22:00:00+00:00
Publisher: Alpress

Copyright © Hana Whitton, 2009

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít
nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného
souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací
nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

© Hana Whitton

Redakční úprava Vlasta Kohoutová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Elektronické formáty Dagmar Wankowska, LiamART

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,
v edici Klokan, 2009
shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7543-506-4 (ePub)

ISBN 978-80-7543-507-1 (mobi)

Kapitola 1

Margaret, lady Fellbryggenová, poslední dědička hraběcího titulu, opatrně našlapovala na nerovná prkna zšeřelé půdy panského sídla Fellbryggen Hall. Na tvář se jí přilepila zaprášená pavučina. Rychle ji setřela a zahlédla, jak se ten prudký pohyb odrazil v popraskaném, matném zrcadle.

Přistoupila blíž k tomu zpola oloupanému oválu, který byl zasazený v umně vyřezávaném zlaceném rámu. Její půvabná tvář s bělostnou, alabastrovou pletí, výraznýma šedomodrýma očima stíněnýma hustými černými řasami a hezky tvarovanými, plnými rudými rty, se v něm zračila jako ve zkalené vodě. Přejela si útlými prsty černé vlasy, aby z nich setřela poslední zbytky pavučiny.

Pokaždé ji téměř zaskočilo, jak se zjevem liší od podoby svých anglických vrstevnic, těch dívek s růžovými tvářemi a plavými nebo světle kaštanovými vlasy. Vedle zrcadla se tyčila vysoká komoda a vedle ní stál starobylý vyřezávaný psací stůl, v jehož horní části, skryté za tenkou deskou, se nacházela řada malých zásuvek s filigránovým kováním. Kdysi u toho stolu jistě sedávala nějaká krásná, urozená dáma a úhledným rukopisem zde psávala dopisy. Jistě milostné. Margaret se posadila na stoličku, která měla sedátko potažené purpurovým sametem, nyní už trošku vybledlým. Náhle na ni padla únava a s ní se dostavil i zrádný smutek, ten nezvaný host, jenž v nedávné době s takovou oblibou vyhledával její společnost.

Doslova ze dne na den se stala majitelkou tohoto rozlehlého sídla a obrovského panství s velkými pozemky, k nimž patřily ještě další nemovitosti. „Tohle všechno jednou bude tvé!“ říkával jí vždy pyšně dědeček a opsal přitom obloukem paže právě tento dům i zahradu, na níž během jeho řeči stáli. Nepřemýšlela nikdy o jeho slovech, domnívala se, že to bude jednou, někdy, až ve vzdálené budoucnosti. To, o čem se zmiňoval, jí tehdy připadalo tak daleko, že se to zdálo neskutečné.

Osud si však s nimi se všemi zahrál podivnou, a hlavně krutou hru.

Rodiče ji ze sídla Moot Hall poslali k dědečkovi, jen pro jistotu, neboť v okolí vypukl mor. Nebyla to sice přímo epidemie, ale případy se nebezpečně množily a oni se báli o své jediné dítě. Loučila se s nimi nerada a měla za to, že je to zbytečný a planý poplach. Tenkrát je však viděla naposledy. Ten poplach nebyl zbytečný – oba zemřeli zanedlouho po jejím odjezdu.

Dědeček jí sice slíbil, že on tu pro ni zůstane, byl to však slib, jakkoli jediný, který nedodržel. Následoval jediného syna a jeho manželku tam, odkud nebylo návratu.

Margaret po něm zdědila honosný titul hraběnka a velké panství Fellbryggen, z něhož se měli po léta těšit její rodiče.

Dědeček jí však zanechal také bohatství příběhů, vyprávění a historek o jejich rodu, o rodině Fellbryggenových. To od něj se Margaret dozvěděla, že křestní jméno zdědila po své praprababičce, která žila před sto padesáti léty, a že by se měla vlastně správně jmenovat Markétka, protože je to české jméno a ta její praprababička pocházela ze vzdálené země Bohemie, Čechy se tomu království také někdy říkalo.

A tak se nyní Margaret-Markétka vypravila na půdu, aby po té dávné rodinné historii zapátrala a zahnala tak tísnivé myšlenky, které ji jinak pronásledovaly na každém kroku jako neodbytný nápadník.

Přejela opatrně prsty po kování na přihrádkách. Bylo tak jemné, že připomínalo předivo křehké krajky. Dotkla se přitom sotva znatelného výčnělku. V miniaturním šuplíčku cosi zapraskalo, pak se ozvalo cvaknutí a malá zásuvka se otevřela.

Byla to tajná přihrádka, nevelká, zato však hluboká.

Margaret do ní opatrně nakoukla. Na jejím dně ležel svazek zažloutlých listů převázaných kdysi růžovou stužkou.

Margaret po chvilce váhání opatrně vsunula ruku do zásuvky a zalovila prsty uvnitř. Bála se, že se jí starý papír mezi nimi rozpadne, a tak uchopila svazek za stužku. Nakonec se jí podařilo vytáhnout listiny na světlo boží. Byly to staré dopisy.

Markétce Těšínské, toho času na Leedském zámku

Přečetla si na přeloženém rubu jednoho listu s přelomenou a vybledlou pečetí. Obrátila papír a začetla se do prvních řádek.

Léta Páně 1382 na Sheenu

Milá Markétko,

z Leedsu, který mne od prvního pohledu uchvátil svou majestátní krásou a kde jsem prožila se svým nastávajícím chotěm Richardem II., králem anglickým, chvíle tak požehnaně krásné, se mi odjet nechtělo – budiž řečeno, že jedním z důvodů bylo i rozloučení s Tebou, Markétko! To jsem hodlala odložit na dobu co nejzazší.

Uklidňuje mne nicméně, že Ty jsi v dobrých rukou pana Simona Fellbryggena, Richardova praporečníka, muže nejen urozeného a ušlechtilého, ale též výjimečného charakteru…

Margaret zalistovala ve štůsku starých dopisů. Tohle budou jistě listy Markétky Těšínské, která si patrně dopisovala nejen se svým nastávajícím chotěm Simonem, ale rovněž s Annou Českou, pozdější královnou anglickou. Markétka Těšínská mohla být ta její praprababička a jméno Simona Fellbryggena jí rovněž nebylo neznámé. Byli to její prapředci, zakladatelé rodu Fellbryggenů, z něhož zůstala nyní pouze ona jediná. Markétka si s královnou Annou, kterou do Anglie doprovázela, zjevně dopisovala v tónu téměř sesterském.

Margaret si začala zvolna vybavovat další podrobnosti toho dávného příběhu, který se protřásal na každé rodinné sešlosti a jemuž ona nikdy pořádně nedopřála sluchu, asi právě proto, že ho pořád opakovali. Nezapomněla však, že ta Anna Česká byla dcerou římského císaře Karla IV. Věděla také, že se té královně Anně říkalo pro její laskavou povahu a rozvážnost, s níž vždy krotila mnohdy ohnivě prudká rozhodnutí svého královského manžela, Dobrá královna Anna.

Margaret se zasnila. Kéž by tak v životě dosáhla podobného cíle! To ji však jistě nečeká – podobné věci se stávají jenom těm druhým.

Povzdychla si.

Z hloubi nádvoří k ní dolehlo cinknutí podkovy o dláždění. To bude jistě Amy!

Amy byla od útlého dětství Margaretina nejlepší přítelkyně. Vídaly se však častěji pouze tehdy, když Margaret zavítala k dědečkovi do norfolkského Fellbryggen Hallu, jenž ležel nedaleko od Syderstoneu, sídla Amyiných rodičů. Nyní, když se Margaret přestěhovala z Moot Hallu do Fellbryggenu, k sobě mají alespoň blízko. To je na té smutné události, jež Margaret potkala, jediný světlý bod.

Opatrně odložila listy, rozběhla se k úzkému oknu a pohlédla do hlubiny pod sebou. V podzimním vzduchu prozářeném vybledlým sluncem pozdního listopadového odpoledne se vznášela ostrá vůně kouře z krbů a ohníčků v nedalekých polích.

Štíhlá jezdkyně zastavila koně uprostřed nádvoří a předala uzdu ušlechtilého bělouše podkonímu, který se k ní uctivě a jako velká voda přihnal odkudsi od stájí. Pak vzhlédla vzhůru do oken výstavného sídla. Pravidelná oválná tvář s velkýma hnědýma očima jí jízdou zrůžověla a plavé vlasy jí neposlušně vyklouzly zpod hnědé čapky ozdobené bílým perem.

„Tady, Amy! Tady jsem!“ zavolala na ni Margaret a zvesela na přítelkyni zamávala.

A potom si rychle vykasala širokou vyšívanou sukni a naprosto neurozeně, jako by zcela zapomněla na svůj vznešený původ, vyrazila ke schodům, aby Amy uvítala.

Cestou si však ještě umínila, že se musí na ty své prapředky pořádně vyptat jak služebnictva, tak lidí z okolních vesnic. Tady si lidé dosud s barvitými podrobnostmi vyprávěli příběhy, které se odehrály před stovkami let. Na Fellbryggenovy jistě nezapomněli ani po generace. Pokud jí nepoodhalí cípek rodinné historie služebnictvo, bude ji jistě znát komorná Faith či správce panství Jonathan. Podle jeho tváře, seschlé jako starý pergamen, by se ostatně dalo soudit, že ty časy Simona a Markétky pamatuje osobně.

Margaret si hověla na měkké, husté medvědí kožešině před krbem, v němž hořela vysokými plameny velká smolná polena. Amy seděla vedle ní, širokou sukni s těžkého tmavozeleného sametu rozprostřenou kolem sebe. V přítmí pokoje bělostně zazářily naškrobené krajky lemující nehluboký výstřih jejího vypasovaného živůtku. V záblescích ohně se občas zelenou jiskrou zatřpytil některý z velkých smaragdů zasazených ve skvostném náhrdelníku, který jí zdobil štíhlé bílé hrdlo. Amyin otec si sice v politice a diplomatické kariéře příliš neliboval, zato však patřil k nejbohatším mužům současné Anglie. Říkalo se o něm, že v Norfolku pravděpodobně vlastní téměř všechnu půdu, Margaret však věděla, že je podobné tvrzení poněkud přehnané. Amy byla jeho jediným vlastním dítětem, i když mu jeho manželka, Amyina matka, přivedla do manželství čtyři nevlastní potomky z předchozího svazku. Měl je sice rád, ale svou jedinou dědičkou učinil Amy. A zahrnoval ji nákladnými a krásnými dary, jako třeba tím smaragdovým náhrdelníkem, doplněným navíc neméně skvostnými náušnicemi a prstenem. Margaret by se vsadila, že se Amy někde doma v zapomenuté přihrádce komody povaluje ještě smaragdový náramek, protože náramky neměla v oblibě.

Margaret bodlo bolestně u srdce. Ne pro ty dary, ty Amy nezáviděla, sama chudá nebyla. Zato tu péči, pozornost a lásku ano. Stejně jako tu velkou, početnou rodinu, staršího, i když nevlastního bratra. To ona, Margaret, zůstala sama. Rychle usrkla vína z velkého zlatého poháru. Bylo sladké a opojné a na chvilku přinášelo zapomnění.

Neuniklo jí, že je Amy dnes nějak jiná, živější. Tváře jí zrůžověly, nikoli však vínem či rychlou jízdou na koni, a v očích jí tančily radostné plamínky, jež však nebyly odrazem těch z krbu. Bylo jasné, že se nemůže dočkat, aby se s Margaret podělila o nějakou převratnou novinu.

Margaret jí nejprve chtěla vyprávět o tom, jak objevila nahoře na půdě staré dopisy a jaké tajemství se za nimi asi skrývá. Vtom však Amy zprudka postavila poloprázdný pohár na vyvýšený kamenný stupínek u krbu a obrátila se k přítelkyni, oči rozzářené štěstím.

„Ach, Margaret, já… nemohla jsem se dočkat, až si s tebou promluvím!“ Náhle se odmlčela, sklopila oči a tváře jí zahořely temnějším ruměncem. „Já… zamilovala jsem se. Na první pohled a na celý život. To člověk přece pozná, viď?“ Opět k ní pozdvihla zrak s otázkou, na niž však už nepotřebovala odpověď.

„Amy! A kdo je ten šťastný?“ Margaret, zcela ohromená těmi novinkami, postavila pohár vedle Amyina.

„Robert! Robert Dudley.“

„Ten Dudley?“ Margaret překvapeně vyklenula obloučky tmavého obočí. Šlechtický rod Dudleyových byl proslulý, vysoce postavený, politicky mocný a nepředstavitelně bohatý. Někteří dokonce tvrdili, že skutečným vládcem v Anglii je John Dudley, hlava Dudleyovy rodiny a Robertův otec. Margaret si vybavila, s jakou úctou o něm vyprávěl její tatínek. Ten obdiv se později změnil téměř ve zděšení, když zjistil, jakých metod je John Dudley schopný použít, aby dosáhl svého. Patřil k nejbližším z přátel a rádců zesnulého krále Jindřicha VIII. a věrně bránil jeho zájmy ve Francii. Vrátil se odtamtud sice jako vítěz, avšak za ten úspěch zaplatil krutou daň – přišel tam o jednoho ze svých synů. Národ ho tehdy oslavoval jako svého hrdinu a král nešetřil svým uznáním. „Můžeme být hrdí na to, že máme takové ušlechtilé sousedy!“ prohlásil tenkrát tatínek, neboť Moot Hall, kde bydleli Fellbryggenovi, a Syderstone, sídlo Robsartových, ležely nedaleko od sebe.

Nyní se John Dudley stal rádcem Jindřichova syna a nástupce, mladičkého třináctiletého Edwarda VI. A stal se mu nejen rádcem, ale i blízkým přítelem, který mu nahradil otce.

„Ano, je to ten Dudley! Představ si to! Známe se sice od dětství… nu, tedy známe! Však víš, jak to chodí! Byly to takové ty oficiální, škrobené návštěvy, během nichž jsme se asi vídali, a my pravděpodobně ke všemu seděli každý na opačném konci tabule tak dlouhé, že jsme na sebe ani nedohlédli. Robert byl nyní dlouhou dobu pryč, na různých taženích. Stydím se, když si pomyslím, že jsem ho předtím nějak… vůbec nevnímala. A ještě víc se stydím, že jsem si všechny ty Dudleyovy pletla – je to taková početná a rozvětvená rodina!“

„Ach, já vím! I naši se s nimi dost stýkali, ale já si nějak nedovedu vybavit jejich tváře. Nebo si spíš nedokážu připojit odpovídající jméno k té správné tváři! Vždyť také mají jedenáct dětí! Vzpomínám si jen na manželku Johna Dudleyho. Asi proto, že ta k nám zavítala častěji. Prý to v jejich manželství s Robertovým otcem nějak neklapalo, tak si potřebovala někomu vylít srdce. Tedy to si alespoň mezi sebou šuškaly služebné a já to jednou náhodou vyslechla. Nenapadlo mne nic lepšího, než se na to zeptat maminky. Ta to však jako pravá dáma přešla okázalým mlčením a mně pak uštědřila dlouho přednášku, že se nesluší naslouchat podobným řečem o druhých. Navíc, když jsou takové nebezpečné klepy nepodložené.“

Amy se dala do smíchu a Margaret se k ní připojila.

„Že nám ti rodiče vždycky zakazují právě ty nejzajímavější věci, viď?“ zajíkala se jím. V tvářích se jí objevily dva roztomilé důlky a lesklý pramen plavých vlasů se jí svezl na smaragdový samet drahých šatů. V plamenech plápolajících v krbu se na něm leskl jako drahocenná zlatá šerpa.

„Amy, tohle mi musíš vypovědět se všemi podrobnostmi, a hlavně od počátku. Jak se to vlastně všechno zběhlo?“ Margaret se natáhla po poháru.

„Robert se vracel z nějaké dlouhé cesty. Šlo o diplomatické poslání, úkol, kterým ho pověřil otec. Domů to sice daleko neměl, ale byl unavený, a tak se rozhodl zamířit na Syderstone. Chtěl nás požádat, zda by u nás mohl přenocovat. Otec s matkou však toho večera odjeli – měli nějaké společenské povinnosti a hodlali se vrátit domů až pozdě v noci. Mně se s nimi tehdy jet nechtělo. A tak jsem zůstala v Syderstoneu sama.“ Amy se odmlčela a zahleděla se do plamenů. „Věříš na osud, Margaret?“ otázala se zčistajasna a náhle mluvila vážně.

„Nu, v jistém ohledu ano,“ odpověděla jí Margaret vyhýbavě. Neměla podobné otázky ráda. Donedávna věřila, že jí osud přinese samé dobré věci. Vždyť se narodila se stříbrnou lžičkou v ústech, jak se říkalo, jako bohatá dědička, obklopená milující rodinou. A nyní zůstala sama, i když je dosud bohatá.

„My tohle setkání museli mít vepsané v osudu – proč jinak bych se rozhodla, že rodiče výjimečně nedoprovodím? Jindy jsem s nimi jezdívala ráda. A proč jinak by se Robert zastavil na noc právě u nás?“

Amy se rovněž opět chopila poháru a zhluboka se napila. „Robert se na prahu div nezhroutil únavou. Dva sloužící mu museli pomoci do pokoje pro hosty. Mně stačilo, abych ve světle svící zahlédla jeho tvář, tak překrásnou! – jediný pohled jeho tmavých horečnatých očí – a byla jsem navždy ztracená! Byl přepadlý, zcela vyčerpaný a pravděpodobně v horečce, se stínem tmavého neoholeného strniště vousů a rudými rozpukanými rty. Ty jeho husté černé vlasy se mu lepily v tmavých prstýncích na vysoké čelo. A jak je štíhlý, vysoký a urostlý, Margaret! To nezakryl ani ten rozedraný a zablácený šat, který si nestačil cestou převléknout. Uložili jsme ho na lože a já přikázala, aby mu připravili vydatnou večeři – vývar, pečeni, čerstvý chléb, ovoce a víno. Pak jsem se vrátila nahoru do pokoje, ale Robert mezitím usnul. Spal spánkem tak bezedně hlubokým, že připomínal smrt. Vyděsilo mne to, a tak jsem u něj raději zůstala sedět a hlídala ho. Neprobudil se, ani když jsem mu omývala tvář vlažnou vodou, abych mu vyčistila zaschlé rány. Pokožku měl samý šrám, jak se hnal tryskem hustými lesy. Probral se až k ránu. Procitl stejně náhle, jako usnul. Zprudka se posadil na lůžku a chvilku mu trvalo, než se úplně probral a uvědomil si, kde je.“ Amy se při té vzpomínce usmála. Margaret její vyprávění jedinkrát nepřerušila.

„Obrátil se ke mně celý překvapený otázkou: ,A co zde děláte vy, Amy?‘ Potěšilo mne, že si mne zřejmě pamatuje a že si okamžitě vybavil mé jméno.

,Já tu jsem přece doma!‘ odpověděla jsem a vysvětlila mu, jak se k nám dostal. Vzal mne za ruku a políbil mi ji se slovy: ,A já myslel, že jsem už v nebi a že jsem spatřil anděla!‘

Vtom se už na prahu objevil komorník, který asi zaslechl, že si povídáme. Zeptal se, zda si nyní nepřejeme přece jen naservírovat tu opulentní hostinu, kterou jsem objednala. Usoudila jsem, že se Robert potřebuje posilnit, a tak jsem řekla, že ano, a tím pádem jsem už nestačila Robertovi něco na toho anděla odpovědět. Věděla jsem však jedno – že jsem se do něj zamilovala.“

„A co se dělo dál?“ Margaret se nemohla dočkat dalšího vývoje těchto romantických událostí.

Amy si štíhlými prsty poodhrnula plavou kadeř. Na prsteníku se jí zeleně zatřpytil smaragd zasazený v širokém zlatém kroužku, jenž ladil s těmi, které zdobily její náhrdelník. Na prvním článku dlouhého, útlého ukazováčku měla navlečený tenký zlatý kroužek posetý droboučkými smaragdy, jak to velela tehdejší móda.

„Sotva se Robert pustil do jídla, vrátili se rodiče. Uvítali ho jako svého ztraceného syna. Nastalo vysvětlování, a když se od něj dozvěděli, že se u nás zastavil na pokraji vyčerpání po dlouhé cestě, tak nedali jinak, než že u nás musí nějaký den zůstat. Každému muselo být na první pohled jasné, že je u konce sil, i když ho tím prohlášením nikdo z nás nechtěl zahanbit. Tu noc jsem nedokázala vzrušením oka zamhouřit. V nitru mi plála dosud nikdy nepoznaná radost z toho, že jsme s Robertem pod stejnou střechou. Nakonec jsem vyskočila z postele, přehodila přes sebe kožešinou podšitou přikrývku – tobě nemusím líčit, jak jsou ta naše vznešená sídla s nadcházející zimou ledová, i když nakrásně hoří v krbu oheň vysokým plamenem – a vyhlížela první svítání. Noc jako by neměla konce! Pak se s ní však začala dít proměna – v jednu chvíli halily krajinu dosud černé stíny a v druhé už proťaly šedou noční mlhu první, i když bledé sluneční paprsky. Napadlo mne, že se něco podobného událo včera se mnou – i já jsem žila v jakémsi příšeří, v temnotě, dokud ji nezaplašil Robert, dokud ji neprozářiljako slunce zlatým paprskem.“

Margaret se natáhla, aby přítelkyni dojatě stiskla ruku. „Láska z tebe učinila básnířku!“ řekla jí s úsměvem.

„Myslíš?“ Amy ta slova potěšila. „Robert se u nás zdržel dva dny. Jezdili jsme spolu na projížďky, když se trochu zotavil. Síly se mu obdivuhodně rychle vrátily. Chodili jsme na dlouhé procházky. Ach, bylo to tak romantické, Margaret! Vyprávěl mi o sobě a o své rodině. O tom, jak nás navštěvovali a jak se pokaždé těšil, že mne zase uvidí. Jeho zrak prý na mně pokaždé ulpěl se zalíbením. Ano, představ si, Margaret, přesně takhle to řekl: ,Můj zrak na vás pokaždé ulpěl se zalíbením, má krásná Amy!‘ Myslela jsem, že omdlím štěstím!“ pokračovala nadšeně dívka. „Naši pak druhý den večer narychlo uspořádali na Robertovu počest velkou hostinu a sezvali kdekoho ze sousedství. My se však s Robertem na chviličku z toho slavného banketu vytratili do zahrady a Robert…“ Amy opět sklopila oči a tvář jí znovu zahořela při té slastné vzpomínce sytým ruměncem. „Robert přede mnou poklekl a zeptal se mne, zda se s ním zasnoubím. Přikývla jsem okamžitě. Ach, já vím, lady by se takhle chovat neměla, ale nač dělat drahoty, když na celém světě chci jen jeho jediného? A pak už jen vím, že mne objal, prudce a s takovou vášní, jakou jsem dosud nikdy nepoznala. Políbil mne nejprve něžně na čelo a na tváře a potom mi vtiskl dlouhý polibek na rty. Mne…, Margaret, mne dosud nikdy žádný muž na rty nepolíbil. Tohle bylo jako… žhavá, vášnivá pečeť našeho zásnubního slibu. Nikdy bych už nedokázala milovat nikoho jiného. Nikdy bych nikomu jinému nemohla patřit!“ Amy s těmi slovy odhrnula hedvábný vodopád světlých vlasů a vylovila zpod něj zlatý řetízek s medailonkem. „Robert mi věnoval tohle, podívej!“ Rozevřela těžkou zlatou schránku, která ukrývala miniaturní portrét mladého muže, jenž upíral neuhýbavý pohled výrazných tmavých očí přímo na toho, kdo jej kdysi portrétoval. Pohlednou tvář mu zdobily černé vlasy a nad plnými rty se mu rýsoval náznak tmavého knírku. Nezapře rodovou podobu Dudleyových, pomyslela si Margaret.

Table of Contents

Kapitola 1